Reflektioner om svenskan i Finland
– i dag och i går

Red. Marika Tandefelt

Svenska litteratursällskapet i Finland
Helsingfors 2022

SLS Varia nr 9

www.sls.fi

© Författarna och Svenska litteratursällskapet i Finland 2022

Detta verk är licensierat under Creative Commons Erkännande-Ickekommersiell-IngaBearbetningar 4.0 Internationell (CC BY-NC-ND 4.0)

Omslag: Antti Pokela

E-boksproduktion: Jonas Lillqvist

E-bok 1.1

ISBN 978-951-583-561-1, http://urn.fi/URN:ISBN:978-951-583-561-1

SLS Varia ISSN 2670-0182 (digital)

UDK 80

Innehåll

Förord

Marika Tandefelt
Svenskan i Finland − i dag och i går

Noter

Litteratur

Mats Thelander
När man ser det lite grann så här från sidan

Min roll i projektet

Syftet med dessa rader

Akademisk finlandssvenska i skrift

Sverigesvenska reflektioner över Svenskan i Finland – i dag och i går

Allmänt om projektet

Tre punkter om vad en sverigesvensk kan fästa sig vid i bokverket

Ett välkommet bokverk

Noter

Litteratur

Olle Josephson
Svenska, sverigesvenska, finlandssvenska och Svenskan i Finland

Svenskan är ett fullt pluricentriskt språk, åtminstone sedan 1919

Sverigesvenskans ekologi och finlandssvenskans ekologier

Finlandssvenska och svenska i Finland

Större avstånd mellan tal och skrift och mera språkvård

Språkbyten, blandspråk och identiteter

Översättningssvenska

Vilken svenska är konstig?

Svenskan i Finland som språk och bokverk

Litteratur

Pirkko Nuolijärvi
Svenskan i Finland är också finnarnas språk

De mångfasetterade finlandssvenska dialekterna

Tvåspråkighet och språkkontakt

Medier och skönlitteratur ur författares och läsares perspektiv

Finlandssvenska domäner i samhället

Två språk sida vid sida

Mot moderna tider

Avslutning

Noter

Litteratur

Ann-Marie Ivars
Dialekt och samhälle 1850–2020

Variationen

Språkklyftan dialekt – högspråk

Kultursvenskhet och bygdesvenskhet

Herrskap och tjänstefolk

Dialekt och folkskola

Dialekt och grundskola

Dialekt och gymnasium

Nya metoder för undervisningen

Attitydförändring

Dialekternas ställning i samhället på 2000-talet

Folkspråk och högspråk i stadsmiljö

Avslutning

Källor och litteratur

Nina Martola
Den finlandssvenska språkbanken

Korpusar och googling

Språkbanken och Korp

Den finlandssvenska språkbanken växer och breddas

Inför nästa projekt

Noter

Källor och litteratur

Tabeller

Josephson

Tabell 1. Jämförelse mellan sverigesvenska och finlandssvenska

Tabell 2. Uppläggning av tre nordiska nationalspråksbeskrivningar

Martola

Tabell 1. Genrefördelning och textmängd för de moderna texterna

Tabell 2. Genrefördelning och textmängd för de äldre texterna

Författare

Ann-Marie Ivars, professor em. vid Helsingfors universitet

Olle Josephson, professor em. vid Stockholms universitet

Nina Martola, fil.dr, tidigare föreståndare för svenska avdelningen vid Institutet för de inhemska språken, Helsingfors

Pirkko Nuolijärvi, professor em. vid Helsingfors universitet

Marika Tandefelt, professor em. vid Svenska handelshögskolan, Helsingfors

Mats Thelander, professor em. vid Uppsala universitet

Förord

Hösten 2019 avslutades projektet Svenskan i Finland – i dag och i går i och med att de två sista volymerna i den sexdelade bokserien gavs ut. Samma höst hölls ett slutseminarium där projektet ventilerades av såväl utomstående talare som personer som hade varit engagerade i arbetet.

Mats Thelander och Olle Josephson, som var inbjudna talare, ser på bokserien ur ett sverigesvenskt perspektiv och bidrar därmed med nya tankar som är värdefulla för finländska språkforskare. Pirkko Nuolijärvi inbjöds att kommentera bokserien ur en finsk synvinkel och redogöra för tankar om likheter och olikheter mellan de två nationella språken. Ann-Marie Ivars kunde inte närvara vid slutseminariet utan anlägger i stället här synpunkter på dialekt och samhälle. Nina Martola, som inte heller var närvarande, beskriver hur den finlandssvenska korpusen kom till. Jag bidrar med en kort skildring av bakgrunden till projektet.

Jag vill varmt tacka mina kolleger och vänner för att de åtog sig att skriva ned sina tankar och för ett gott samarbete. SLS förlag har än en gång varit till nytta och glädje.

Helsingfors, februari 2022

Marika Tandefelt

Svenskan i Finland − i dag och i går

Marika Tandefelt

År 1956 gav Nämnden för svensk språkvård (i Sverige) ut skriften Svenskan i Finland författad av professor Olav Ahlbäck (Helsingfors universitet). Skriften kom ut i en andra oförändrad upplaga 1971. Det är fråga om en kortfattad och koncentrerad introduktion till ämnet skriven både för en bredare allmänhet och för studerande i nordiska språk. Ahlbäcks skrift har inte förlorat sitt värde för språkforskare, men språkstuderande eller den språkintresserade allmänheten har sällan kunskap nog för att kunna komplettera det som saknas eller ersätta det som föråldrats i den. Det svenska språket existerar i dag i ett samhälle som på många punkter skiljer sig från den tid som Ahlbäck utgick från.

När planeringen av projektet Svenskan i Finland − i dag och i går startade i början av 2000-talet hade det sedan länge saknats ett modernt verk om svenskan i Finland. Den som ville skaffa sig eller förmedla en samlad bild av de varieteter av svenska språket som talas och skrivs i Finland var hänvisad till en brokig flora av källor som inte alltid var så lättolkade för en läsare utan språkvetenskaplig bakgrund. Det behövdes alltså ett verk skrivet på vetenskaplig grund, men på ett lättillgängligt sätt. Verket skulle dessutom beakta läsare i såväl Finland som Sverige.

Dagens språkforskare har tillgång till material och metoder som man inte kunde föreställa sig för sex decennier sedan, när Ahlbäck var verksam, och nya forskningsfrågor uppstår. Forskningsområden som till exempel sociolingvistik, samtalsanalys, tvåspråkighetsforskning, fackspråk, översättningsvetenskap, textlingvistik, kommunikationsvetenskap och mediespråk har tillkommit. Utvecklingen av den klassiska dialektologin till dagens sociodialektologi var inte aktuell när Ahlbäcks skrift tillkom, och den finlandssvenska språkvårdens professionalisering hade knappt inletts. Ett verk som ger en helhetsbild av den finländska regionala varieteten har alltså saknats, vilket har inneburit att en viktig del av svenskans variation har förblivit mindre känd utanför kretsen av professionella språkforskare och utanför landets gränser.

Redan kring millennieskiftet diskuterade Svenska litteratursällskapets språkvetenskapliga nämnd behovet av en ”ny Ahlbäck”, men initiativet gick inte då vidare. Idén vilade och mognade samtidigt som två andra språkvetenskapliga projekt genomfördes: År 2002 skapades inom SLS arkiv en databas över forskningen i svenskan i Finland ur olika språkvetenskapliga synvinklar.1 Åren 2005−2008 genomfördes inom SLS det av Ann-Marie Ivars planerade och ledda insamlingsprojektet Spara det finlandssvenska talet, som dokumenterar svenskan i Finland i början av 2000-talet och som speglar den språkliga mångfalden genom intervjuer och samtal med mer än tusen informanter.2 Bägge projekten var till nytta för arbetet inom projektet Svenskan i Finland − i dag och i går när det väl kom i gång.

Fem av språkvetenskapliga nämndens medlemmar återkom senare till tanken på ett nytt översiktsverk. Dessa var (i alfabetisk ordning) Ann-Marie Ivars, Jan Lindström, Nina Martola, Marika Tandefelt och Camilla Wide. I den plan som utarbetades beskrevs dels hur en bokserie skulle åstadkommas, dels hur en finlandssvensk korpus skulle kunna byggas upp.

Planen behandlades första gången av styrelsen för SLS (numera vetenskapliga rådet) den 11 september 2008. Därpå inbegärdes sakkunnigutlåtanden (av professorerna Marianne Nordman, Vasa universitet och Mats Thelander, Uppsala universitet), och planen diskuterades på nytt den 18 december 2008. Den 19 mars 2009 godkändes planen med en något reviderad tidtabell och budget. SLS ställde upp som initiativtagare och huvudfinansiär på villkor att tillräckligt många medfinansiärer kunde uppbringas. Därefter inleddes förhandlingar med tänkbara sådana i Finland och i Sverige.

Projektets syfte var att beskriva svenskan i Finland som en regional varietet inom svenska språket som samtidigt är ett komplett samhällsbärande språk med en social och geografisk variation. Fokus lades på svenskan som modersmål eller som ett av två modersmål. Svenskan som ett andraspråk behandlas alltså inte i detta sammanhang.

Svenskan är ett av de många pluricentriska språken i världen, det vill säga ett språk med modersmålstalare och normcentrum i fler länder än ett. Det här ger språkvetenskapen möjlighet att studera likheter, olikheter och växelverkan mellan centrum och periferi. Enligt planen skulle projektet i första hand bygga på existerande språkforskning, men också uppdatering av studier och i vissa fall helt ny forskning kunde tänkas. Indelningen i fyra delprojekt – tal, skrift, historia och korpus – var klar från början, men utformningen av de enskilda delprojekten utarbetades i detalj när projektet väl kunde inledas och skribenterna vidtalas. När delprojekten började ta form visade det sig att det var motiverat att fördela innehållet på fler volymer än de ursprungligen planerade. Bokserien består därför av sex volymer, inte av tre. Den första volymen är en monografi författad av Ann-Marie Ivars. De fem följande är antologier redigerade av Marika Tandefelt.

De tänkta läsarna representerar dels den språkligt intresserade allmänheten, dels språkstuderande, dels forskare både i språkvetenskap och i andra humanistiska ämnen. Böckerna ska kunna användas som handböcker och kurslitteratur såväl i Finland som i Sverige och i andra länder där svenska studeras. Bokserien avser att ge de tänkta läsarna en bred, i språkvetenskapen välförankrad men populärt hållen, beskrivning av svenskan i Finland ur olika perspektiv.

Som helhet betraktad är bokserien mångvetenskaplig. Språkvetenskapen dominerar, men också ämnena historia, litteraturvetenskap, finska språket, pedagogik, sociologi, medievetenskap, socialpsykologi, statistik, juridik, företagsekonomi och marknadsföring är representerade. Totalt handlar det om 41 författare av vilka ett fåtal har skrivit flera kapitel, de flesta endast ett. Skribenterna valdes utifrån forskning och författarskap i ämnen som enligt planen var tänkta att ingå i respektive volym. Några få fick också en möjlighet att fördjupa sig i ett ämne som befanns vara särskilt viktigt, men där tidigare forskning saknades.

Böckerna om svenskan i Finland är avsedda att täppa till flera kunskapsluckor. Arbetet med bokserien har samtidigt också avslöjat luckor som en framtida forskning får ta till sin uppgift att fylla. Forskning bygger på forskning, korrigerar och kompletterar det som tidigare generationer har kommit fram till.

Noter

Databasen som först hette FINNA, därefter FISKA uppdaterades årligen av SLS arkiv till och med 2019. Den går fortfarande att hitta på adressen https://sls.finna.fi/Content/fiska_databasen.

Gå till notreferens 1

Drygt 250 korta ljudklipp från Spara talet är möjliga att lyssna på via den nationella portalen Finna. Dessutom har drygt 110 h av materialet transkriberats och gjorts sökbara via talspråkskorpusen Talko: https://www.sls.fi/sv/utgivning/talko.

Gå till notreferens 2

Litteratur

Ahlbäck, Olav 1971 [1956]: Svenskan i Finland. Skrifter utgivna av Nämnden för svensk språkvård 15. Stockholm. http://www.diva-portal.org/smash/get/diva2:1117702/FULLTEXT01.pdf

Ivars, Ann-Marie 2015: Dialekter och småstadsspråk. Svenskan i Finland – i dag och i går I:1. Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland 798. Helsingfors. http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-495-9

Tandefelt, Marika (red.) 2015: Gruppspråk, samspråk, två språk. Svenskan i Finland – i dag och i går I:2. Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland 799. Helsingfors. http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-491-1

Tandefelt, Marika (red.) 2017: Språk i prosa och press. Svenskan i Finland – i dag och i går II:1. Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland 809. Helsingfors. http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-487-4

Tandefelt, Marika (red.) 2017: Språk i skola och samhälle. Svenskan i Finland – i dag och i går II:2. Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland 810. Helsingfors. http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-489-8

Tandefelt, Marika (red.) 2019: Finländsk svenska från medeltid till 1860. Svenskan i Finland – i dag och i går III:1. Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland 829. Helsingfors. http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-481-2

Tandefelt, Marika (red.) 2019: Finländsk svenska från 1860 till nutid. Svenskan i Finland – i dag och i går III:2. Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland 830. Helsingfors. http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-481-2

När man ser det lite grann så här från sidan

Tankar kring Svenskan i Finland – i dag och i går ur sverigesvensk språkvinkel

Mats Thelander

I mars 1944 bildades i Stockholm Nämnden för svensk språkvård.1 Det var en ideell förening där skola, medier och en rad andra samhällssektorer hade säte i medlemsförsamlingen. Olika folkrörelser var också företrädda, liksom språkvården i Finland (från början representerad av professor Olav Panelius 1945–1946). Redan 1946 startade nämnden en egen skriftserie. Som nummer 15 i den utgavs 1956 Olav Ahlbäcks Svenskan i Finland, en kort men faktaspäckad skrift med vars hjälp jag och många andra nordister i min generation för första gången gjorde närmare bekantskap med finlandssvenskan. Olav Ahlbäck (1910–1989) var själv framför allt språkhistoriker och dialektolog (professor i nordisk filologi vid Helsingfors universitet 1950–1960 och därefter huvudredaktör för Ordbok över Finlands svenska folkmål), men han redogör i sin skrift också kortfattat för riksspråket, för den nutida (dvs. med honom samtida) finlandssvenskan och för inhemsk språkvård.

Andra tidiga titlar i nämndens skriftserie kan handla om nordisk rättstavning, numeruskongruens i verbböjningen, teknikens språkvårdsfrågor eller språket i den svenska bibelöversättningen 1917, men det är värt att lägga märke till att det vid sidan av Svenskan i Finland är böckerna Sydsvenskt riksspråk (Ingers 1950, nr 7), Göteborgsspråket (Björseth 1958, nr 19) och Språket i Härnösand (Bucht 1962, nr 25) som är de första regionbeskrivningarna i serien. Det uppfattar jag som att man i nämnden systematiskt har försökt täcka in just de regionala varianter av svenskt standardspråk som vi fortfarande räknar med – sydsvenskan, västsvenskan, norrländskan – och till den gruppen med självklarhet också fört finlandssvenskan. Att språket i Stockholmstrakten skulle kunna betraktas som regionalt hade man då, lika lite som i dag, någon känsla för. Lokala egenheter i Stockholmsspråk brukar intressant nog alltid klassas (och i SAOL betecknas) som ”vardagliga” – inte ”provinsiella” och som delar av ett regionalspråk (jfr Thelander 1994: 372).

Efterhand togs i nämndens skriftserie in flera språkbeskrivningar med lokal anknytning: Språket i Lund 1957, Språket i Jönköping 1972, Språket i Göteborg 1976 (den här gången med Bengt Holmberg som författare) och Språket i Kalmar 1978. De avsåg nog mera att karakterisera enskilda stadsmål än större områden, och de samlades (tillsammans med ett par av de tidigare nämnda titlarna) också i underserien Svenskt riksspråk i regionala skiftningar.

Min roll i projektet

Det stora forsknings- och utgivningsprojektet Svenskan i Finland – i dag och i går hade på planeringsstadiet gått under arbetsnamnet ”Nya Ahlbäck”. Detta var naturligtvis inte rättvist mot vare sig Olav Ahlbäck eller det aktuella projektet, men ett bekvämt sätt att för utomstående antyda i vilken riktning ambitionerna gick. I vad mån det också kunde legitimera och underlätta lanseringen av den nya satsningen är osäkert, men den draghjälpen blev i så fall snart överflödig. Efter genomfört slutseminarium i Helsingfors den 11 oktober 2019 och med varaktiga resultat i form av dels en räcka prydliga volymer i bokhyllan, dels en omfattande textkorpus på nätet, står det avslutade projektet numera stadigt på egna ben. Jag är tacksam över att jag ända från början har fått tillhöra projektets styrgrupp. Under några år har jag dessutom haft ett särskilt uppdrag som manusgranskare av i stort sett alla bidrag till bokserien. Det har varit ett privilegium som både har berett mig nöje och varit väldigt lärorikt. När jag i rubriken till mitt föredrag utlovar ”tankar från sidan” ur sverigesvensk infallsvinkel, så är det alltså inte hela sanningen. En del av mina tankar kommer på samma gång snett inifrån själva projektet. Det nämner jag mer för formens skull och inte därför att jag tror att det gör så stor skillnad.

Syftet med dessa rader

Inför avslutningsseminariet i oktober 2019 ombads jag att i ett föredrag fokusera på två olika områden. Det första var att reflektera över vad man som svensk i Sverige kan tänkas fästa sig vid och lära sig av bokserien. Kopplad till det är förstås också frågan om vad böckerna innehåller och vad de inte innehåller men borde ha innehållit. Mitt andra uppdrag fick jag i min egenskap av granskare av alla de författarmanus som jag under projektarbetet har mött och kommenterat i originalskick. Frågan som ställdes var: Vad har du för synpunkter på hur finländska nordister skriver? Akademisk finlandssvenska i skrift – hur ter den sig? Dessa två beställningsteman får bilda ram även för det här kapitlet. De skulle båda förtjäna ett mer ingående studium, men jag är tvungen att begränsa mig till en rätt ytlig analys. Jag följer produktionskedjan och börjar med min granskning av de manus som så småningom utmynnade i ett färdigt bokverk. I därpå följande avsnitt belyser jag frågan om bokseriens uppläggning och roll, och vad en sverigesvensk alltså kan tänkas fästa sig vid och lära sig av böckerna.

Akademisk finlandssvenska i skrift

Akademisk svenska i Finland hade varit ett ämne som självfallet kunnat ge stoff åt ett intressant kapitel om vår tids vetenskapliga finlandssvenska i volym II:2 eller III:2 av bokverket. Det närmaste vi nu kommer är kapitlet ”Akademiskt skrivande i 1700-talets Åbo” i III:1, men det uppehåller sig mer vid språkval (mellan i första hand latin och svenska) än vid analys av den svenska prosan. Utan att göra några som helst anspråk på att fylla luckan ska jag som utlovat kort förmedla några intryck av språket i de manus som jag haft möjlighet att granska inom projektet. Som mångårig forskarhandledare och tidskriftsredaktör i Sverige borde jag ha en del att jämföra med.

Rent praktiskt har granskningsarbetet gått så till att jag fått mig manusen tillsända i elektronisk form, ett och ett eller hopvis. Dem har jag i Uppsala gjort utskrifter av som jag läst och för hand skrivit in mina kommentarer i och sedan returnerat till huvudredaktören (Marika Tandefelt). Utöver sina egna ändringsförslag har hon sedan tagit ställning till och diskuterat också mina anmärkningar med den eller dem som författat kapitlet. I inte så få fall (ca 20 %) har Marika för övrigt själv varit författare eller medförfattare till bidragen. I undantagsfall har jag i en andra vända gått igenom samma manus efter författarens omarbetning. De texter som jag här grundar mina iakttagelser på är ett ganska slumpartat urval av ett trettiotal manus med marginalanmärkningar som jag råkar ha sparat i kopia (de kommenterade originalen var ju sedan länge återsända till Helsingfors).

Huvudintrycket är att bidragen till det här bokverket har varierat i kvalitet på ungefär samma sätt som tidigare texter jag haft att göra med. Jag vet ju aldrig hur många andra (kolleger, kompisar eller vad det kan vara) som har läst ett manus innan jag får det i min hand, men det viktigaste tycker jag nog är att författaren själv har tagit sig tid att läsa och bearbeta sin egen text – uppmärksamt, ostört, sammanhängande och gärna i pappersutskrift. En käpphäst jag har är att man för att bli en god skribent också måste vara en god läsare av sin egen text. Den regeln gäller förstås finlandssvenskar och sverigesvenskar i precis lika hög grad.

Inför min textgranskning var jag uppmanad att markera eventuella finlandismer i manusen och det gjorde jag men försökte förhålla mig respektfullt till dem; Marika och författaren fick avgöra om uttrycket skulle stå kvar. Det jag fann var dock att det var ganska tunnsått med finlandismer. I kanske vart tionde manus stöter man på något som ”skillnaderna får långt sin förklaring”, ”diskussion på klass”, ”på ett sätt eller annat”, eller den klassiska satsflätan ”motsvarande noterar författaren att gäller för svensk skola”.

Det förekommer i enstaka fall olämplig ordföljd som i ”Detta är väntat genom att början av en sats gärna inte kan” eller ”frågor som uttryckligen forskare har ställt”, och här och där skulle jag vilja byta ut en preposition: som i ”de villkor språket lever i” eller ”möss på sommarstugan”. En återkommande egenhet är att författare använder obestämd artikel där jag själv vill ha ett naket substantiv: ”bidra till en ökad kunskap”, ”dess roll som en lärarstyrd praktik”. Är det påverkan från finskan eller en anglicism? Att inte sätta ändelsen -e på adjektiv framför maskulint huvudord har jag förstått är djupt rotat i finlandssvenskan: ”bygdens stora son”. Reuter (2014: 93) rekommenderar ändå e-form i mer formell sakprosa.

Som framgår av den här hastiga inventeringen är det magert med särfinländska inslag i texterna. Det allra mesta som jag vid läsningen har reagerat mot är sådant som jag lika gärna kunde ha stött på i sverigesvenska manus. Min slutsats är kort sagt att det knappast finns fog för att betrakta akademisk finlandssvenska som något alldeles eget, något man spontant känner igen när man möter det.

Uttalat polemisk text hör givetvis inte hemma i den här sortens bokverk. Det är närmast ett genrekrav, så sådant har jag markerat när jag läst, liksom förstås otydliga figurer, bristande sammanhang, tankeluckor och frånvaro av konkreta exempel. Hos både svenskar och finländare retar jag mig i förekommande fall på slapphet i ordvariationen; predikatsverb som visar, finns eller används kan återkomma fem gånger i samma stycke, och ett och samma manus kan ha ett tiotal fall av modebetonade vändningar som ”sammantaget”, ”saker och ting som öppnar sig”, ”man skriver fram det ena och det andra” eller ”lägger något under luppen”. Det är ok med enstaka belägg men inte fem till tio i samma manus. En krydda som i lagom mått är effektfull skämmer anrättningen om den överdoseras. Omtuggning av sakinnehåll är heller inte ovanligt i texterna, men ingalunda utmärkande för just finlandssvenska skribenter.

Vattendelaren går efter min uppfattning inte så mycket mellan finlandssvenska och sverigesvenska som mellan unga skribenter med ringa erfarenhet av vetenskaplig prosa och mer rutinerade författare. Eftersom flera av författarna som varit verksamma inom detta projekt är unga, med begränsad erfarenhet av vetenskapligt skrivande, är det heller inte konstigt att stilen ibland känns lite ansträngd och krampaktigt formell, med krånglig meningsbyggnad och onödigt många tekniska termer. Det är precis vad man kan vänta av en ovan skribent som är rädd för att inte tas på allvar eller låta tillräckligt lärd och vetenskaplig.

Om det kan vara till tröst för någon så fick jag i efterhand klart för mig att just denna osäkerhet också hade präglat mig som ung akademisk författare. I en kvantitativ undersökning av dåtida avhandlingsspråk (Westman 1980) kom min nu fyrtio år gamla doktorsavhandling att ingå i materialsamlingen. Analysen visade att jag toppade närapå alla krånglighetsskalor: läsbarhetsindex, längd på satser och makrosyntagmer, andel verbalsubstantiv och långa ord. Det gav mig en tankeställare, och jag har med tiden försökt att bättra mig (jfr också Thelander 2006:295).

Sverigesvenska reflektioner över Svenskan i Finland – i dag och i går

Det säger sig självt att jag bara kommer att kunna diskutera ett litet axplock av allt som avhandlas i bokserien Svenskan i Finland – i dag och i går. Vi har dock att göra med sex bokvolymer som innehåller ett sjuttiotal kapitel på sammanlagt 2033 sidor. Som jämförelse kan nämnas att Shakespeares samlade verk omfattar cirka 1350 sidor och Bibeln i sin helhet omkring 1500 sidor!

Meningen är heller inte att den här texten ska vara en recension av projekt och bokverk, men jag har svårt att helt avstå från värderande omdömen. Sådana får i så fall tas med en nypa salt med tanke på att jag ju också har varit marginellt involverad i produktionsprocessen.

Att som svensk eller ur ett sverigesvenskt perspektiv mera allmänt kommentera bokserien Svenskan i Finland – i dag och i går är en utmaning, inte minst för att det ju faktiskt finns fler än ett sverigesvenskt perspektiv. Som en ytterlighet står den oinformerade tyckare som finlandssvenskar med all rätt irriterar sig på, den som inte har en aning om Finlands svenska historia och som strör komplimanger över finlandssvenskar för att de pratar så bra svenska – när de i själva verket bara talar sitt modersmål. Sådana representanter för det sverigesvenska perspektivet kan man säkert stöta på och reta sig på, fast jag tror inte att det är en dominerande grupp.

Mot den extremen står i den andra ringhörnan alla sverigesvenskar som genom påbrå, ingifte, yrkeserfarenhet, studier och tätt umgänge har ganska god inblick i den finländska språksituationen och inte blir det minsta förvånade över att i Finland träffa på personer som pratar svenska ”som en infödd”. Mellan ytterligheterna har vi sedan hela spektret av mer eller mindre informerade sverigesvenskar. Självfallet skulle man önska att det i första hand var de mindre välinformerade som bekantade sig med det här bokverket. Det är å andra sidan ingen djärv gissning att det förutom finlandssvenskarna själva snarare är de mera insiktsfulla sverigesvenskarna som går till böckerna. Helt enkelt därför att personliga erfarenheter och ett tidigare intresse för Svenskfinland är just det som har gjort dem både välinformerade och nyfikna på mer.

Jag hade tänkt ut att jag skulle sortera mina exempel på ”vad man som svensk kan fästa sig vid och lära sig av bokserien” i tre olika grupper, men innan jag kommer in på det vill jag kort skjuta in några allmänna ord om hela projektet Svenskan i Finland – i dag och i går.

Det gör jag delvis ur ett avundsjukt sverigesvenskt perspektiv. För inte så sällan när jag i de här böckerna har läst om språkförhållanden, myndighetsspråkvård, medievanor och annat i Finland, har det slagit mig att jag inte alltid har lika mycket kunskap om de här sakernas tillstånd i Sverige. Det känns lite besynnerligt att plötsligt vara bättre insatt i hur något ser ut och fungerar i ett grannland än på hemmaplan. Det ska ses som ett gott betyg åt bokverket Svenskan i Finland – i dag och i går och kanske som en appell för en samlad generalinventering av vårt sverigesvenska språksamhälle som skulle vara lika aktuell och mångfasetterad.

Allmänt om projektet

Det är förvisso ett imponerande projekt som Svenska litteratursällskapet i Finland har sjösatt och nu också lyckligen bärgat. Under ett antal år har man med riktade uppdrag stött och stimulerat forskare i Finland att sätta sökarljuset på mer eller mindre försummade sidor av svenska språkets roll i det finländska samhället – historiskt och i nutid. Åtskilligt har rört aspekter av svenska språket som har stor samhällsrelevans, och inte så sällan har studierna haft tvärvetenskaplig prägel. Ett drygt fyrtiotal forskare, av blandad ålder och inte bara språkvetare, har tack vare den här mäktiga SLS-satsningen kunnat ägna tid åt svenskan i Finland. Eftersom flera av dem som anlitats har varit yngre krafter, talar en del för att projektet också kan gynna den framtida återväxten i Finland av forskare med intresse för svenska och nordiska språk.

Den fortsatta forskningen på det här temat kommer också att underlättas väsentligt av det bestående korpusarbete som under Nina Martolas ledning har ingått i projektet. Senast jag tittade i Göteborgs textsamlingar (sommaren 2019) innehöll de mer än 56 miljoner ord ur finlandssvenska källor, bland mycket annat skönlitteratur, dagspress, brev, dagböcker, tidskrifter och bloggar. Om jag har räknat rätt så motsvarar den här textmassan – med ett numera välbekant jämförelsemått – 85 kompletta omgångar av hela sexbandsverket Svenskan i Finland – i dag och i går. En aktningsvärd upplaga redan det! Den här enorma infrastrukturella resursen kan morgondagens forskare alltså fritt förfoga över för avancerad digital analys. Värdet av det kan knappast överskattas.

Många goda krafter har samverkat till att ro den här kolossen i hamn: förutom de ansvariga i projektledningen också finansiärer, förlagsfolk, frilansande forskare och författare. Huvudredaktör för bokserien har varit Marika Tandefelt. Från henne har det mesta utgått och hos henne har allting mötts – och stötts och blötts. Jag tror att alla som har följt projektet håller med om att hon genom hela arbetsprocessen har varit spindeln i nätet och knuten i väven.

Tre punkter om vad en sverigesvensk kan fästa sig vid i bokverket

Så över till de tre punkter som efter min uttänkta plan skulle ordna upp de sverigesvenska kommentarer som bokverket väcker. De tar fasta på:

Sådant som måste vara fel eller som en sverigesvensk läsare, enkannerligen jag själv, inte begriper och hade behövt få bättre förklarat.

Sådant som jag tycker saknas eller som hade kunnat presenteras i en mer ändamålsenlig ordning.

Sådant som jag och många svenskar med mig inte hade en aning om; där lärde vi oss någonting nytt!

Fel eller oklart

Pinsamt eller inte, men min stolta disposition visar sig kollapsa redan vid den första punkten. De rena sakfelen och oklarheterna lyser nämligen i stort sett med sin frånvaro i böckerna. Det är påfallande hur sällan jag reagerar negativt eller inte håller med, hur relativt ovanligt det är att jag känner behov av att ställa mig kritisk till det jag läser.

Det är klart att det inte stämmer att sverigesvenskan, som påstås på s. 24 i II:1, saknar motsvarighet till yrkesbeteckningen ”munhygienist”; hos oss råkar det bara heta ”tandhygienist”. Och visst är det lite svårt att tolka sifferuppgifterna i figur 9.3 på sidan 164 i I:2 och i figur 5.13 på sidan 119 i II:1. Det är också välkänt att för kortstavighet är vi sverigesvenskar lika hopplöst tondöva som finlandssvenskar är för skillnader i ordaccent. Så när kortstavighet kommer på tal är vi en otacksam målgrupp för mera finstämda resonemang. Men på den här oskyldiga nivån befinner sig de fåtaliga sakfel jag hittar eller dunkla partier som jag inte kan genomskåda.

Det som känns fel eller är svårt att förstå uppträder så förbluffande sällan att den intressanta frågan i stället blir: Varför hittar jag så lite att racka ner på? Här tänker jag mig två svar: En första orsak kan naturligtvis vara att jag som förhandsgranskare av alla texter redan har spillt det mesta av mitt kommenterarkrut, och i växlande utsträckning också har fått gehör för de invändningar jag framfört. Men en viktigare orsak till att det inte finns så mycket att kritisera tror jag är ett förhållande som Marika Tandefelt snuddar vid i sitt kapitel ”Ett språk i två länder” (II:1). Marika skriver (s. 168):

Kunskapen om förhållandena i grannlandet är helt enkelt asymmetrisk: finlandssvenskarna vet mera om Sverige än svenskarna om Finland.

Det faktum att nästan alla författare i bokverket hör hemma i Finland betyder att inte bara det finlandssvenska utan på köpet det sverigesvenska perspektivet redan är företrätt genom att vara, så att säga, införlivat i författarnas hela språksyn. Det här tror jag är huvudanledningen till att nästan allt som står i böckerna verkar vara rätt och riktigt också ur sverigesvensk synvinkel. Jag är ganska övertygad om att de sverigesvenskar som läser Svenskan i Finland – i dag och i går, kommer att göra det med behållning, nicka instämmande och troligtvis inte alls känna sig provocerade.

Vad man kan sakna i böckerna och hur stoffet är disponerat

I mitt uppdrag ingick också att reflektera över vad de här böckerna innehåller och vad de inte innehåller. Jag går därmed över till min andra punkt om vad jag har fäst mig vid i bokserien. Frågan om urval och disposition är förstås intressant och jag vet att redaktörerna har brottats en hel del med den. Någorlunda given har väl strukturen bara varit för den första delen av bokverket, Ann-Marie Ivars spränglärda monografi över Dialekter och småstadsspråk (I:1). Den är som man skulle vänta disponerad efter Finlands geografi och efter språkliga beskrivningsnivåer. Ett sociolingvistiskt prespektiv är också ständigt närvarande, och tydligast kommer det till uttryck i bokens kapitel om stadsmål i fyra småstäder från Jakobstad till Lovisa.

För de övriga delarna av bokserien kan urvalskriterier och disposition inte ha varit lika självklara. Det kom jag att tänka på när jag för en tid sedan hörde ett föredrag om nationalmuseer i Norden. Ännu på 1800-talet hade museerna som regel att sortera och ställa ut sina fornfynd efter art och beskaffenhet, vaser i ett rum, smycken och benflisor i andra rum. Först i slutet på 1800-talet kom man på att föremålen kanske hellre borde ordnas och förevisas kronologiskt – för att underlätta för besökarna och möjligtvis också för att skapa omväxling. En stor museisal fylld med benflisor kan få vilken amatörbesökare som helst att storkna.

Det här dilemmat har man löst elegant i bokverket Svenskan i Finland – i dag och i går. De båda första volymerna har sin tyngdpunkt i finlandssvenskt talspråk, de båda nästa i skriftspråk, medan de avslutande volymerna vänder på kuttingen och låter kronologin vara överordnad princip. Olika läsargrupper har på det här sättet fått sitt. På det hela taget tror jag också att strukturen är ändamålsenlig för de flesta.

För bokverkets senare volymer vore det orättvist att alls lyfta fram frågan om fullständighet. Här finns inga färdiga format att ty sig till utan det handlar mer om att åstadkomma ett förnuftigt urval av relevanta punktstudier. Det tycker jag att man har lyckats bra med. Urvalet ger åtminstone en illusion av att hänga ihop, och där den röda tråden är tunn tydliggörs den lite extra i skickligt hopkomna inledningskapitel till varje volym.

Överlappningar är givetvis ofrånkomliga när samma verklighet ska granskas från flera olika håll, men de är knappast störande och emellanåt till och med välgörande. Att det också finns luckor i beskrivningen är ingenting som överraskar men jag tror inte att volymerna I:2–III:2 siktar på att vara ett heltäckande uppslagsverk. De har i stället ambitionen att vara en inspirationskälla för ny forskning, forskning som antingen fördjupar de beskrivningar som ges eller som försöker fylla luckor mellan de teman som behandlas i böckerna.

Vid mitt första möte med bokseriens många kapitel var de ju fristående manus som damp ner i inkorgen på min dator utan synbar ordningsföljd. Det har varit roligt att få bekanta mig med de färdiga böckerna där pusslet väl är lagt.

Ser vi till språkets olika användningsområden, det som vi språkvetare brukar kalla bruksdomäner, har åtminstone jag svårt att finna mer uppenbara brister. Skola och högre utbildning intar en central plats, både i historisk och nutida belysning. Detsamma gäller etermedier och press liksom rättsväsende och myndigheter. Näringsliv och reklam får en mer framskjuten ställning än man är van vid och glädjande nog också skönlitteratur och teater, ett språkmaterial som vi nordister inte alltid uppmärksammar efter förtjänst.

Samtal i olika konstellationer diskuteras, bland ungdomar med viss tonvikt på kodväxling och slang. Teman som naturligtvis är viktigare i Finland än i Sverige är flerspråkighet och översättning, och de blir båda väl tillgodosedda. Att böckerna inte går närmare in på vissa traditionella användningsområden i den klassiska domänanalysen är ingenting jag efterlyser i en beskrivning av samhällen som våra, jag tänker då på religion, politik och en del andra institutionella arenor.

Kringtext som jag saknar och som gärna får komma i en andra upplaga eller i ett fristående supplement, är dels en utvikningskarta i I:1 – det är ganska mycket tal om Nedervetil, Maxmo, Jomala, Elimä och en uppsjö av andra för en utlänning mer eller mindre svårplacerade orter i texten; här ville man ha en kartbild nära till hands medan man läser. Dels saknar jag också ett antal för hela bokserien gemensamma register, gärna såväl sak- och ord-, som person- och ortsregister.

Även om överlappningarna inte är besvärande så hindrar det ju inte att många ämnen, personer och ord måste behandlas på olika ställen i böckerna. Ja, redan det faktum att dispositionsprincipen i de första volymerna är tematisk medan den i slutvolymerna är kronologisk, gör ett visst mått av upprepningar oundvikligt. Då skulle det vara läsaren till stor hjälp att kunna hoppa mellan olika uppslag med hjälp av register.

För övrigt anser jag att slutnoter är en styggelse. Det är min sista anmärkning mot bokseriens paratext. De kan gå an när de inte innehåller annat än källhänvisningar och litteraturreferenser, men i de här böckerna gömmer de ibland information som är central för att läsaren ska hänga med: intressanta resonemang eller översättningar av ord på främmande språk och dialekt. Jag föredrar i alla lägen fotnoter – längst ner på den sida där informationen logiskt sett hör hemma.

Nytt och okänt för många sverigesvenskar. Några exempel

Det finns med andra ord inte mycket att säga om fel, brister och sådant som jag saknar i Svenskan i Finland – i dag och i går. Desto mer har jag att ösa ur när jag är framme vid min tredje och sista punkt i dispositionen över vad en sverigesvensk kan fästa sig vid i bokverket, nämligen allt det som vi svenskar inte visste och kan lära oss något nytt av. För att inte flyta ut för mycket har jag tänkt inskränka mig till fyra exempel som jag hämtar från vitt skilda verksamhetsområden: språkvård och den finlandssvenska strategin för en sådan, samtal, litteratur och teater. Där finns ny och intressant kunskap att hämta också för välinformerade sverigesvenskar.

Exemplet Språkvård

Det första exemplet handlar om vilken roll språkvården tycks ha spelat och fortfarande spelar i det finlandssvenska språksamhället. Skulle ett bokverk som det här ha skrivits om svenskan i Sverige så misstänker jag att språkvården på sin höjd skulle ha fått en faktaruta eller en not – förhoppningsvis en fotnot!

I böckerna om svenskan i Finland är texten genomsyrad av språkvårdsaspekter, det kan gälla språket i skola och läromedel, hos lagstiftare och myndigheter, i tidningar, etermedier och på förlag, i skönlitteratur och på teatern. Det är som om språkvården var en del av den nationella skapelseberättelsen. Är det månne ett konstituerande drag hos alla pluricentriska språk i minoritetsställning?

Exemplet Överlevnadsstrategin

En sida av finlandssvensk språkvård som nog inte så många av mina landsmän har tänkt på, är det som efter Bergroth i de här böckerna kallas ”överlevnadsstrategin” (III:2 s. 80, 116). Med det menas övertygelsen om att det finlandssvenska standardspråket måste ligga så nära sverigesvensk standard som det bara är möjligt, annars riskerar svenskan i Finland att gå förlorad. Det är mitt andra exempel och i stor utsträckning ett svar på varför språkvården bland finlandssvenskar har varit och är så aktiv. Man har i de egna leden kommit fram till att de som talar och skriver finlandssvenska är för få för att själva bära upp språket. Den inställningen tror jag är okänd för de flesta i Sverige.

Av något slags missriktad hänsyn anstränger sig sverigesvenskar för att acceptera tanken på att svenskan i Finland måste få gå sin egen väg. Trots att vi skulle beklaga en sådan utveckling och egentligen sympatiserar med överlevnadsstrategin. Det är klart att vi i Sverige inte kan motsätta oss att svenskan i Finland förr eller senare blir en alldeles särskild svenska, ett eget språk om man så vill. Det får man leva med även om det vore tråkigt ifall vi inte längre kunde förstå våra grannar i öst eller kunde utväxla tv-produktioner och läsa varandras böcker och tidningar.

Men ska någon motverka att språken glider isär så är det ju finlandssvenskarna som måste göra jobbet, och det är de som blir tvungna att ge avkall på en del av sin nationella identitet och språkliga självständighet. Att begära något sådant kunde lätt uppfattas som utslag av en storsvenskhet som vi till varje pris vill undvika.

Döm då om vår förvåning när vi i det här bokverket inhämtar att finländarna inte alls är intresserade av att svenskan i Finland går sin egen väg utan i hundra år har kämpat för att den ska följa standardnormen i Sverige – låt vara med smärre avvikelser i uttalet. Den insikten tror jag nästan kan kännas lite befriande för sverigesvenskar. Samtidigt bör man ha klart för sig att överlevnadsstrategin knappast hade kunnat implementeras av andra än finlandssvenskarna själva. Skulle strategin bli trovärdig så måste det vara minoritetens privilegium att staka ut den norm man vill följa.

Exemplet Samtalsdrag från finskan

Mitt tredje exempel, som kan förvåna också svenska språkvetare, handlar om de många avtryck som finskan tycks ha gjort i finlandssvenska samtalsmönster. Vi har alla hört talas om att finskan genom seklen har lånat mycket ur framför allt svenskans ordförråd, medan det är mycket mera ovanligt att finskan har satt spår i svenskan, annat än i fråga om uttalet – kortstavighet och frånvaron av grav accent brukar nämnas.

Men vad Jan Lindströms och Camilla Wides kapitel om finlandssvenskt samtalsspråk ( I:2) lär ut, är att en lång rad diskurspartiklar som skiljer finlandssvenskan från sverigesvenskan faktiskt har ett ursprung i finskan. Det gäller bland många andra aj, nå och hej som samtalsdrag i olika funktioner. Också bruket av partiklar som sidu, modaladverb som nog och planeringssignaler som dehär och dedär visar sig ha semantiska motsvarigheter i finskan som förklarar deras frekvens i finlandssvenska samtal. Det är intressant att just samtalsmarkörer i motsats till innehållsord, fraser och syntax verkar ha så lätt att glida mellan språken. Det var en nyhet för mig (som ju inte kan finska) och borde ha en del att säga om samtalskonventioner som språkligt övergångsställe hos flerspråkiga.

Exemplet Litteratur och teater

Det sista exemplet jag tänker ta upp av allt det som bokserien spänner över, rör litteratur och teater. Jag vet att det intresserar sverigesvenskar. Svenskfinland har länge imponerat med sin kulturella kraft och bredd. I Sverige har vi mer än en gång frågat oss hur det går till att stampa fram så många bemärkta poeter, prosaister och dramatiker ur den finlandssvenska myllan. Bokserien ger kanske inte svar på den frågan men låter de här kulturyttringarna ta sin rättmätiga plats i framställningen. Att inte få svenskan i Finland belyst inom den sfären hade varit en besvikelse.

Alla märkesförfattare blir inte porträtterade i böckerna men exposén sträcker sig i olika kapitel från Finlands förste skriftställare Jöns Budde över Runeberg, Topelius och Tavaststjerna fram till modernisterna under förra delen av 1900-talet. I samtliga bidrag står författarnas förhållande till svenskan i förgrunden, och i särskilda kapitel behandlas också deras förlagskontakter liksom inslag av dialekt och flerspråkighet i litteraturen. Det tackar man för.

Redogörelsen för teaterlivet i Finland har särskilda poänger eftersom det på scenen inte bara har spelats ett uppsatt drama utan också språkstrider av varierande slag. Från början var sverigesvenskan det självklara scenspråket, men så småningom fick den ge vika för en inhemsk högsvenska. Den skulle inte efterlikna uttalet i Sverige men vara ”ett vårdat och korrekt språk” som samtidigt var fritt från finska inslag och finlandismer (Thylin-Klaus III:2, s. 110). Svenskan på scen borde – menade man – erbjuda publiken ett mönster för civiliserad språkanvändning också utanför scenen. År 1916 anställde Svenska Teatern i Helsingfors Hugo Bergroth som språkgranskare, och hans uppdrag var att dels ge språkråd till teaterns medarbetare, dels utforma en policy för ett genomtänkt scenspråk i framtiden.

Nu stod kampen inte längre mellan sverigesvenska och finländsk svenska utan mellan en utpräglad högsvenska, gemenligen kallad ”skillnadska” efter Svenska Teaterns adress i Helsingfors, och ett mera avspänt och naturligt finlandssvenskt samtalsspråk. Till den konflikten hade Bergroth själv en något kluven inställning. För att medla i den utdragna striden tillfrågades på 1960-talet ett antal utomstående språk- och litteraturexperter. Jag är särskilt förtjust i en ganska ung Lasse Huldéns sätt att i en utfrågning försvara skillnadskan med följande argument:

Dramatiken kräver stilisering, schematisering. Och om tiljorna kan föreställa världen så borde högsvenskan kunna föreställa språket.2

I Finland som på andra håll var det med tiden naturligheten, kanske informaliseringen, som avgick med segern. På Lilla Teatern i Helsingfors tycks skillnadskan för övrigt aldrig ha fått fäste. Den tidigare fejden mellan sverigesvenskt och finlandssvenskt scenspråk var snart också glömd och ersatt av ett tätt och nära samarbete mellan Stockholm och Helsingfors. I en minnesruna över Lasse Pöysti våren 2019 ser Dagens Nyheters teaterkritiker Leif Zern längtansfullt tillbaka på 1960- och 1970-talen. Han skriver (Dagens Nyheter 7.4.2019):

Det var en lycklig tid. Lilla teaterns återkommande gästspel i Stockholm blev en tradition som inleddes 1967 och sammanföll med ett levande kulturutbyte mellan Finland och Sverige. […] Vårt klimat [i Sverige] var ofta strängare – vi var många som for till Helsingfors för att få skratta.

Låt oss hoppas att våra teatrar en dag hittar tillbaka till den vibrerande epok då vi, med Leif Zerns ord i samma minnestext, var ”mer nyfikna på varandra, […] Då finsk och finlandssvensk teater var lika mycket svensk, då man gästspelade och gästregisserade, då dialekterna var många”.

Ett välkommet bokverk

Jag avrundar med att nämna att jag i slutet av maj förra året fick ett brev från en tidigare doktorand till mig. Hon är sedan länge både disputerad och pensionerad och roar sig numera med att anordna studieresor till svenskspråkiga miljöer utanför Sverige. Hon och hennes sällskap hade just kommit hem från en resa till Estland och planerade nu en resa till Finland nästa år. Hennes fråga till mig var: ”Har du något bra tips på litteratur som jag kan göra en resumé på inför Finlandsresan?” Det hade inte känts roligt att i det läget behöva hänvisa till ett tummat exemplar av Olav Ahlbäcks för sin tid förträffliga småskrift Svenskan i Finland, 75 sidor lång och med tryckår 1956. Så mycket mer tillfredsställande att i stället nu kunna tipsa om Svenskan i Finland – i dag och i går, innehållsrik, mångsidig i sex digra volymer och rykande aktuell!

Noter

När Svenska språknämnden (som den då hade bytt namn till) upphörde, utgavs minnesboken Nämnd – inte glömd. Historik över Nämnden för svensk språkvård och Svenska språknämnden 1944–2007 (Lindgren 2007). I den kan man läsa berättelsen om nämndens uppkomst och fortsatta utveckling.

Gå till notreferens 1

Citat ur III:2, s. 386.

Gå till notreferens 2

Litteratur

Ahlbäck, Olav 1956: Svenskan i Finland. Skrifter utgivna av Nämnden för svensk språkvård 15. Stockholm: Svenska bokförlaget/Norstedts.

Björseth, Bertil 1958: Göteborgsspråket. Skrifter utgivna av Svenska språknämnden 19 (Svenskt riksspråk i regionala skiftningar 2). Stockholm: Svenska bokförlaget/Norstedts.

Bucht, Torsten 1962: Språket i Härnösand. Skrifter utgivna av Svenska språknämnden 25 (Svenskt riksspråk i regionala skiftningar 3). Stockholm: Svenska bokförlaget/Norstedts.

Ingers, Ingemar 1950: Sydsvenskt riksspråk. Skrifter utgivna av Svenska språknämnden 7 (Svenskt riksspråk i regionala skiftningar 2). Stockholm: Svenska bokförlaget/Norstedts.

Lindgren, Birgitta (red.) 2007: Nämnd – inte glömd. Historik över Nämnden för svensk språkvård och Svenska språknämnden 1944–2007. Skrifter utgivna av Svenska språknämnden 95. Stockholm.

Reuter, Mikael 2014: Så här ska det låta. Om finlandssvenska och språkriktighet. Helsingfors: Scriptum.

Thelander, Mats 1994: prov. utan värde? Om provinsialismer i ordböcker – och i verkligheten. Språkbruk, grammatik och språkförändring. En festskrift till Ulf Teleman 13.1.1994. Institutionen för nordiska språk, Lunds universitet. S. 365–375.

Thelander, Mats 2006: En avhandlingsstil finner sin form. Vårt bästa arv. Festskrift till Marika Tandefelt den 21 december 2006. Skrifter utgivna vid Svenska handelshögskolan 165. Helsingfors. S. 293–303.

Westman, Margareta 1980: Språkflödet i avhandlingar – ett bidrag till diskussionen om språk och kön. Ord och struktur. Studier i nyare svenska tillägnade Gun Widmark på 60-årsdagen. Institutionen för nordiska språk, Uppsala universitet. S. 412–428.

Svenska, sverigesvenska, finlandssvenska och Svenskan i Finland

Pluricentriska perspektiv från ett annat centrum

Olle Josephson

Avundsjuka. Det är den första reaktionen när jag betraktar de sex färdiga volymerna i bokverket Svenskan i Finland – i dag och i går. En uttömmande beskrivning av svenskan i Finland, dess användningsvillkor och samhällsroll, i nutid och dåtid. Snygga band, ett sobert populärvetenskapligt språk på god vetenskaplig grund. Gedigen överblick över forskningsläget, men också originalforskning i kanske flertalet kapitel. Varför finns inget liknande för sverigesvenskan? Jag återkommer till den frågan allra sist i kapitlet. Tills vidare lägger jag dock avundsjukan åt sidan.

I stället ska jag försöka beskriva den bild av svenskan i Finland som jag tycker avtecknar sig när jag läst alla böckerna. Det är huvudsyftet med detta kapitel. Min blick är sverigesvensk: jag vill lyfta fram det som ur sverigesvenskt perspektiv ter sig annorlunda. Min förståelse har naturligtvis inte tagit form förutsättningslöst under min läsning – det är en inledande reservation som bör göras. Åtminstone sedan början av 2000-talet har jag haft stundtals mycket täta kontakter med finländska språkvetare och språkvårdare med finlandssvenska som arbetsfält. Det är omöjligt för mig – och ganska ointressant – att skilja ut vad i de sex böckerna som har befäst och fördjupat det jag redan visste eller anade, och vad som är alldeles nya kunskaper och insikter.

Min utgångspunkt innebär också att mycket av det jag skriver nog (välj själv sverigesvensk eller finlandssvensk betydelse för detta besvärliga adverb!) ter sig självklart för en finländsk läsare. Men kanske kan det just därför vara av intresse: vad är en trivialitet i Helsingfors, men värt ett påpekande i Stockholm?

Mitt bidrag är enkelt upplagt. Först tar jag upp två grundläggande, nära förbundna, förhållanden som bestämmer finlandssvenskans villkor: dess ställning som dominerad pluricentrisk varietet och dess ekologi, eller snarare ekologier. Ur detta härleder jag, under fyra rubriker, några egenskaper hos finlandssvenskan som ofta är svårgripbara för sverigesvensken: själva begreppet finlandssvenska, det större avståndet mellan tal och skrift och därav följande särskilda språkvårdsbehov, den ständiga närvaron av språkbyten, blandspråk och identitetsskapande samt skriftens, framför allt sakprosans, starka inslag av översättningsspråk. Det leder fram till en jämförelse som – måhända lite överraskande – tyder på att finlandssvenskan är ett mer typiskt 2000-talsspråk än sverigesvenskan. Avslutningsvis kommenterar jag bokverkets uppläggning i jämförelse med ett par andra bokverk av motsvarande karaktär; jag konstaterar att den väl svarar mot det karaktäristiskt finlandssvenska jag försökt skilja ut i den tidigare genomgången.

Böckerna kommenterar jag inte volym för volym, utan läsefrukterna tematiseras under de rubriker där de hör hemma. Jag hänvisar aldrig in i de sex volymerna med författarnamn utan med volymnummer och kapitel- eller sidnummer. Det är ett experiment för att framhålla Svenskan i Finland som ett samlat verk, inte som en monografi (volym I:1) och fem antologier. Varje volym ger också ett mycket sammanhållet intryck; ordningen mellan kapitlen är innehållsligt välmotiverad, och stilnivå, läsartilltal och allmän uppläggning påfallande likartade mellan olika kapitel.

Svenskan är ett fullt pluricentriskt språk, åtminstone sedan 1919

En sverigesvensk tänker mycket sällan på att svenskan är ett pluricentriskt språk, ”alltså språk med två eller flera nationella varieteter eller natiolekter” (t.ex. II:1: 20). Också bortsett från den knöliga termen pluricentrisk, som naturligtvis är helt okänd, vet ofta ”den vanliga svensken” inte ens att svenska är ett finländskt modersmål. Undantaget är ganska många sverigesvenskar med finlandssvensk anknytning eller finlandssvenskt intresse. De har fångats upp i en webbenkät (I:2: 160–163) som visar att de tänker ungefär som finlandssvenskar. Den enda påtagliga skillnaden är att de är mindre benägna att se finlandssvenskan som ett eget språk och hellre vill klassa den som en svensk dialekt. Jag tror inte det bottnar i någon ringaktning, utan kan tänka mig två andra förklaringar. Dels förstår sverigesvenskar gärna begreppet dialekt såsom allt språkbruk som uppvisar någon form av variation, även regional, i förhållande till ett mycket standardiserat standardspråk. Troligen tänker finlandssvenskar mer på dialekter som varieteter med bara begränsad lokal spridning. Sverigesvenskarnas uppfattning om finlandssvenska som dialekt är helt enkelt en följd av dialekternas svagare ställning i Sverige. Dels är onekligen finlandssvenskan ett eget språk i förhållande till finskan, och det är kanske i det perspektivet en finlandssvensk i första hand tänker på sitt modersmål.

Men också sverigesvensk språkvetenskap i gemen har fäst sig föga vid pluricentriciteten – med forskningsprogrammet Interaktion och variation i pluricentriska språk som imponerande undantag (Norrby m.fl. 2021). Exempelvis en spridd handbok av hög klass i språksociologi upptar varken pluricentrisk eller finlandssvenska i sitt register (Sundgren 2013). Först mötet med finlandssvenskan får alltså sverigesvensken, lekman eller språkvetare, att reflektera över svenskan som ett pluricentriskt språk.

Definitioner och kriterier för begreppet pluricentriskt språk växlar en del i internationell litteratur. Framför allt tyskspråkig forskningstradition har ibland ägnat sig åt noggranna kategoriseringar av olika slags pluricentricitet och indelningar i Vollzentrum, Halbzentrum med mera (Ammon 1995; Muhr 2016). Det blir lätt ett klassificerande för sin egen skull, som man inte alltid blir så mycket klokare av (jfr Auer 2013). Det räcker att konstatera två saker: pluricentriciteten ser olika ut för olika språk, och olikheterna behöver undersökas specifikt snarare än klassificeras. Vill man ändå hålla sig till några grundläggande kriterier, kan man säga att sedan 1917, eller åtminstone 1919, uppfyller svenskan till fullo de tre viktigaste.

För det första är svenska ett officiellt språk i två stater. Formellt blir svenskan visserligen inte officiellt språk i Sverige förrän med språklagen 2009, men de facto har den varit det sedan 1500-talet. Att det saknats lagar beror på att positionen varit självklar. För Finland kan man hänvisa till grundlagen från 1919.

För det andra är de talade sverigesvenska och finlandssvenska varieteterna så olika att de kan uttrycka en nationell identitet. Att denna finlandssvenska identitet, liksom det finlandssvenska talet, är mer eller mindre regionalt färgad – nyländskt, åboländskt, österbottniskt, åländskt – förändrar inte saken (se t.ex. I:2: 169–174). Det påminner om Norge, där en viktig del av den nationella språkliga identiteten är att varje norsktalande anses ha en regional tillhörighet (Nordnorge, Tröndelag, Västlandet, Sörlandet, Östlandet; Mählum & Hårstad 2018).

För det tredje är de två varieteterna kodifierade av kodifieringscentrum i olika stater. Kodifieringen av den finlandssvenska varieteten sker med Bergroths Finlandssvenska 1917. Den givna invändningen är att Bergroth knäsätter principen ”att finlandssvenskan ska följa den standardsvenska normen” (III:2: 122). Man kan tycka att han därmed uppger ambitionen att svenskan ska ha ett finländskt centrum vid sidan av det sverigesvenska. Men det är ett missförstånd. Det viktiga är ju att en norm kodifieras för finlandssvenska. Att sedan den normen så långt som möjligt ska överensstämma med den sverigesvenska är sekundärt. Det är mycket vanligt att den kodifierade normen från ett mindre centrum lägger sig nära den kodifierade normen från ett större centrum; man kan jämföra med tyskan i Österrike och Schweiz, eller Belgiens franska och nederländska (jfr Josephson 2018: 192). Diskussionen om tillåtna och icke tillåtna finlandismer, där Bergroth åtminstone på ett teoretiskt plan inte var helt avvisande (III:2: 123), är också ett uttryck för en fortlöpande kodifiering från ett finländskt centrum.

Ordet finlandssvenska kommer alltså från och med 1917 att beteckna inte bara olika slags svenska som talas i Finland utan ett skrivet standardspråk, i allt väsentligt identiskt med sverigesvenskt men med smärre identifierbara särdrag. Än mer konkret finns också sedan mitten av 1900-talet två institutionaliserade kodifieringscentrum för svenskan. Det ena ligger i Stockholm med filial i Göteborg: Språkrådet (tidigare Svenska språknämnden) och Svenska Akademien i Stockholm, men redaktionen för Svenska Akademiens ordlista i Göteborg. Det andra ligger i Helsingfors, först med Svenska språkvårdsnämnden 1942, sedan med större kraft Svenska språkbyrån vid Forskningscentralen (numera Institutet) för de inhemska språken från 1976 (III:2: 127).

Pluricentricitet innebär nästan aldrig symmetri. Någon varietet har högre prestige, fler talare, starkare institutioner eller något annat försteg. Det talas därför ofta om den dominerande och den dominerade – eller icke dominerande – varieteten (t.ex. Muhr 2016). Och det är typiskt att pluricentriciteten uppmärksammas först när ett språk ses i den dominerade varietetens perspektiv. Dominerad och dominerande är samtidigt en inte helt lycklig terminologi. Den implicerar ett förhållande av förtryck som lika väl kan handla om ömsesidigt bistånd; mestadels råder väl båda förhållandena på en gång. Svenskan i Finland ger bilden av att finlandssvenskan, som standardspråk betraktat, står i tydligt beroendeförhållande till sverigesvenskan, men mer på gott än ont, och att den ändå kan hävda sig. Exempelvis tyder undersökningar av förlagspolitik och redigeringspraxis (II:1, främst s. 79–102, även s. 161–201) på en starkare ställning än belgisk (flamländsk) nederländska i förhållande till Nederländernas.

Två saker till vill jag nämna som vittnar om stark pluricentricitet hos svenskan. Den första är att båda varieteterna används – och är fullt användbara – i samtliga viktigare domäner i respektive samhälle. Framför allt volymerna II:1 och II:2 ger mycket data på den punkten. Press och etermedier, förlagsvärlden, skola, lagstiftning och offentlig förvaltning, näringsliv och detaljhandel har kartlagts. Svenskan används inom samtliga domäner, om än det går att sätta en del frågetecken i kanten för näringslivet (II:2: 193), liksom för detaljhandel i formellt tvåspråkiga områden där de svenskspråkiga är i påtaglig minoritet (II:2: 197–207). En viktig iakttagelse är att en partiell domänförlust till engelska för den dominerande svenska varieteten, sverigesvenskan, skyndar på motsvarande domänförlust till finska för finlandssvenskan (II:2: 193).

Ett andra ”tilläggskriterium” för stark pluricentricitet är att för båda varieteterna gäller att konstruktionen av standarden haft en viktig roll i nationsbygget. Så är också fallet, men på olika sätt. Det är ju finskan som står för det stora nationalspråksbygget när Finland tar form som självständig nation (III:2: 124–125). Men de finlandssvenska språkpolitikerna och språkvårdarna utförde i princip samma arbete när de i motsättningarna mellan ”bygdesvenska”, ”kultursvenska” och ”högsvenska” mejslade ut standard och överideologi för finlandssvenska (se särskilt III:1: 399–416 och III:2: 67–98, med inte helt samstämmiga beskrivningar, men hela III:2 har mycket att säga i frågan). I Sverige skapas standardsvenskan, det vill säga det kodifierade skriftspråket, inte som en del av nationalromantikens nationsbygge utan i ett äldre fördemokratiskt ståndssamhälle, där standardspråket inte är en angelägenhet för hela folket, utan för det lilla samhälleliga överskikt som antas leda nationen mot lycka och välstånd (Teleman 2002). Man kan spekulera över vad det innebar att de två varieteterna så att säga fick sköta sitt nationalspråksbygge var för sig, under olika historiska skeden, utan att behöva interferera så mycket med varandra. Exempelvis kan man tänka sig att ”överlevnadsstrategin” (II:2: 80), anslutningen till sverigesvensk standardnorm, hade lättare att få gehör i ett läge där det inte fanns behov att markera gentemot ett samtidigt pågående sverigesvenskt nationalspråksbygge. Det blev aldrig fråga om samtidig tillverkning av två Ausbausprache.

Sverigesvenskans ekologi och finlandssvenskans ekologier

Språkens ekologi är ett fruktbart, men ganska vagt, metaforiskt begrepp som används på olika sätt. Här avser jag förhållandet eller interaktionen mellan olika språk, eller olika varieteter av samma språk, i ett samhälle (jfr Haugen 1972). Med den lösa definitionen kunde man jämföra det finlandssvenska standardspråkets (eller ”högsvenskans”) ekologi med det sverigesvenska standardspråkets. Hur är deras förhållande både till andra språk, och till regionala, lokala och sociala varieteter av svenska? Vad domineras de av, och vad dominerar de?

Sverigesvenskan, dominerande pluricentrisk varietet och majoritetsspråk, står under tryck från ett enda annat språk, engelskan. I förhållande till regionala, talade varieteter som sydsvenska, norrländska, immigrant- och andraspråkssvenska och för den delen finlandssvenska har den en dominerande ställning. Lokala dialekter har så svag ställning i Sverige att de knappast behöver tas med i en grov beskrivning.

Med finlandssvenskan, en dominerad pluricentrisk varietet och minoritetsspråk, är det annorlunda. Den står under tryck från tre språk: engelskan, sverigesvenskan och framför allt finskan. Denna skillnad mellan sverige- och finlandssvenska märks bland annat i de vardagliga reaktionerna på språkliga nyheter eller vad som uppfattas som eventuella normbrott. ”Det är nog påverkan från engelska” är den vanliga sverigesvenska lekmannakommentaren, många gånger obefogad. Motsvarande finlandssvensk reaktion är enligt min erfarenhet frågor som ”Kommer det här från finskan? Heter det så här i sverigesvenskan?” – däremot aktualiseras engelskt inflytande inte lika ofta. ”I kläm mellan två normer” är den välfunna mellanrubriken i ett kapitel som handlar om myndighetsspråket (II:2: 105). De två normerna är i detta fall ”den klarspråkspräglade sverigesvenska myndighetsprosan och den distanserade och i någon mån auktoritära finska myndighetsprosan” (samma), men med vederbörliga ändringar gäller konstaterandet också för mycket annat finlandssvenskt språkbruk.

I förhållande till regionala varieteter (nyländska, åländska etc. – jämför ovan) har kanske det finlandssvenska standardspråket på motsvarande sätt som det sverigesvenska en dominerande position – även om det är en outredd fråga. En uppenbar skillnad är däremot dialekternas, särskilt de österbottniskas, mycket starkare närvaro. Sverigesvenskar har som sagt ofta en annan förståelse av termen dialekt (se ovan om tolkningen av enkätresultaten i I:2: 153–182), och även om det i Sverige talas lokal, rural dialekt i lite större utsträckning än vad ett storstadsbaserat informationsflöde låter förstå (Nilsson & Nylund Skoog 2019) är de lokala dialekterna starkt marginaliserade. I Finland kan de på annat sätt vara en del också av den mediala vardagen: ”Den finlandssvenska journalisten […] kan i vissa fall röra sig med minst tre olika språk varje dag: svenska, dialekt och finska” (II:1: 127). Exempelvis översättningar av julevangeliet till dialekt är en genre som finns både i Sverige och det svenska Finland (I:1: 28), men jag misstänker att om de i Finland kan svara mot ett genuint uttrycksbehov, är de mer av lekfulla experiment i Sverige. Likaså är en medveten bidialektal barnuppfostran – med tydlig separation mellan dialekt och (regional) standard – säkerligen en raritet i Sverige, men vanligare i finlandssvenskt sammanhang (t.ex. I:1: 29–30), fast riktigt hur vanlig vet vi inte.

Denna dialekternas starka ställning gäller i första hand Österbotten. Sannolikt bör man inte tala om en enda finlandssvensk språkekologi. Indelningen i Åland, Österbotten och södra Finland som återkommer på många ställen i Svenskan i Finland – i dag och i går, ger anledning att tala om tre ekologier. Den ger utslag både för medievanor (II:1: 103–124) och för dagstidningsfinlandismer (II:1: 177–201). Åland har stark Sverigeorientering och ett mycket utjämnat regionalt tal, Österbotten är också Sverigeorienterat, men uppvisar framför allt utpräglad lokal identitet och dialektalt vardagstal. Södra Finland (Åboland och Nyland) är mer finskorienterat, med dominans för regionalt talspråk.

Denna välbekanta syn på det finlandssvenska framträder kanske tydligast i de sammanfattande avsnitten i volym I:1, vilken ju är en beskrivning av talet i geografiskt perspektiv. ”Hela Österbotten talar dialekt – och skriver dialekt i sociala medier – och kommer att så göra under överskådlig tid” (I:1: 169). Om Åland heter det att ”de yngre [födda efter 1965] gick över till en ’utslätad åländska’” (om öståländskan I:1: 219), och ”[i] fråga om åttitiotalisterna har vi skäl att tala om ett språng från dialekt till ett språk som saknar det mesta av de traditionellt väståländska särdragen” (I:1: 219). Om åboländska: ”Den egentliga utjämningen ser ut att ha skett tidigare, mellan den generation som växte upp kring sekelskiftet 1800/1900 och den som växte upp efter kriget” (I:1: 273). Och om nyländska att ”de lokala dialekterna inte längre överförs muntligt från generation till generation” (I:1: 356).

Det skulle antagligen gå att på motsvarande sätt urskilja olika språkliga ekologier också i Sverige, till exempel den västerbottniska (med en dialektsituation som påminner om Österbottens), den sydsvenska (med starkt regionalt talspråk) och så vidare. Men jag tror inte skillnaderna skulle bli lika uppenbara och ha lika starkt förklaringsvärde som för finlandssvenskans del.

Två grundläggande egenskaper hos svenskan i Finland är alltså dels positionen som dominerad pluricentrisk varietet, dels språkekologin, eller ekologierna. De får den att te sig annorlunda än sverigesvenskan, och leder till en del mer specifika egenheter som inte alltid är så lätta att förstå för en sverigesvensk, vare sig språkvetare eller ”allmänhet”. De blir grundligt belysta i Svenskan i Finland. I det följande ska jag kommentera några av dem.

Finlandssvenska och svenska i Finland

Svenskan i Finland skulle aldrig ha kunnat heta Finlandssvenska. Svenska har talats i Finland i kanske 800 år, finlandssvenska i lite drygt 100 år. Påståendet låter först absurt för en sverigesvensk. Men finlandssvenska som beteckning för den svenska som inte är dialekt är alltså väletablerad i finlandssvensk språkvetenskap sedan Hugo Bergroth. Den används sannerligen inte bara i Svenskan i Finland – i dag och i går utan till exempel i normativa framställningar (Reuter 2014: 13: ”Med finlandssvenska […] avses här den icke-dialektala svenska som talas och skrivs av finlandssvenskar”).

Distinktionen är viktig, men terminologin trots allt inte så lyckad. Jag tror inte heller finlandssvenskar skulle säga exempelvis ”Jag hörde inte ett ord finlandssvenska, bara Karlebymål”, ”hemma talar jag Sibbodialekt, men i Helsingfors växlar jag till finlandssvenska”. I informantintervjuer som återges på olika ställen i Svenskan i Finland – i dag och i går uttrycks motsättningen mellan dialekt och finlandssvensk standard med ordparen dialekt–standardsvenska (I:1: 29, 36, 38), dialekt–stadsspråk, det gamla språket–tala ”fiint” (I:1: 36 ), te vaanli språåtji–”höugsvenskån” (I:1: 34), grov dialekt–”svenska” (I:1: 31), dialekt–högsvenska (I:1: 29; I:2: 172), skriftnära standardspråk–lokalspråk (I:1: 35) – citattecknen är inte mina utan står i återgivningen av intervjuerna.

Terminologiskt intressanta är ett par citat från den ovannämnda webbenkäten med finlandssvenskar som flyttat till Sverige (I:2: 153–182): ”jag pratar en ’finare’ finlandssvenska, min dialekt är borta” (s. 175). Ska finlandssvenska kontrasteras mot dialekt måste den alltså kvalificeras med ett särskiljande adjektiv. ”[S]å är det inte svårt att återgå till dialekt så fort jag kommer hem […] Däremot är rikssvenskan numera min högsvenska, så när jag talar med någon annan finlandssvensk som inte talar dialekt så misstänker jag att jag kan låta rikssvensk” (s. 172). Eftersom finlandssvenskans motsats är rikssvenska (i princip synonymt med sverigesvenska) så använder informanten högsvenska om icke dialektal finlandssvenska, inte finlandssvenska. Utanför språkvetar- och språkvårdarkretsar är det alltså svårt att belägga användningen av finlandssvenska i betydelsen ’icke dialektal svenska i Finland’.

Om man nu ändå accepterar den betydelse som experterna lägger i finlandssvenska, så finns det strängt taget tre slags svenska i Finland som inte är finlandssvenska: dialekter, den svenska som inflyttade sverigesvenskar talar och den svenska finnar talar. Dialekterna är väl tillgodosedda i Svenskan i Finland med sin egen 450-sidiga monografi (volym I:1). Sverigesvenskars svenska i Finland är kanske en fråga av marginellt intresse. Ungefär 500 sverigesvenskar, som inte har finska som modersmål, bosätter sig årligen i Finland, närmare hälften på Åland (Kepsu 2020). Det är inte så mycket, även om det kunde vara intressant att veta hur ofta ”finlandssvenskan blir deras högsvenska”, för att travestera en av informanterna ovan. Det skulle säga något om sverigesvenskans och finlandssvenskans status i Finland.

Att den lilla gruppen sverigesvenskar i Finland inte ägnats utrymme i Svenskan i Finland – i dag och i går finns därmed inte så mycket att invända mot. Detsamma gäller möjligen de 2 000–3 000 utomnordiska immigranter som bor i svensktalande delar av Finland (läs Österbotten) och har svenska som sitt finländska språk – även om deras erfarenheter ger mycket intressanta perspektiv på finländsk tvåspråkighet (Ekberg & Östman 2017).

Annorlunda är det dock med den mycket, mycket större gruppen svensktalande finnar. Den märks naturligtvis i åtskilliga kapitel. I volym I:2 finns ett kapitel om de (omfattande) svenska inslagen i finsk Helsingforsslang under 1900-talets första hälft (I:2: 79–90). I samma volym handlar ett annat kapitel till hälften om finnar eftersom det ägnas tvåspråkiga familjer. I den historiska volym III:1 finns ett kapitel om svenska lånord i äldre finska (I:2: 385–398), och ett viktigt kapitel (12) om kollektiva och individuella språkbyten och kontaktzoner i 1700-talets Finland. Där visas bland annat att tvåspråkiga församlingar tenderade att förändras så att majoritetsspråket blev alltmer dominerande, oavsett om det var svenska eller finska. I samma volym rymmer också kapitel 11 ett underbart utdrag ur ”Eskolagubbens visor”, föregiven 1700-talssvenska i Åbo av en talare med finska som modersmål.

Men jag saknar ändå ett par kapitel som tematiserar den finsktalande majoritetsbefolkningens förhållande till svenskan, så långt forskningsläget hade medgivit det. Frågor som en sverigesvensk ställer sig är till exempel hur stor andel av de finsktalande som rör sig obehindrat med svenskan: 2 procent, 5, 10? Och hur många kan hjälpligt begripa och göra sig förstådda på svenska? Vad betydde det att svenska blev obligatoriskt skolämne för alla i och med 1970-talets skolreformer? För sverigesvenskar som har notoriskt svårt att höra skillnaden mellan finlandssvenska och svenska med finsk brytning, skulle det till och med ha varit önskvärt med en utredning om de viktigaste fonologiska skillnaderna mellan de två varieteterna, en motsvarighet till II:2, kapitel 2, som kontrasterar finlandssvenskt och sverigesvenskt uttal. Kapitel av detta slag kunde till och med ha viss ideologisk betydelse: svenskan i Finland är inte bara finlandssvenskarnas utan i princip hela det finländska folkets. Detta perspektiv på ett av de två nationalspråken blir faktiskt mycket undanskymt i Svenskan i Finland – i dag och i går.

Större avstånd mellan tal och skrift och mera språkvård

Parollen ”Skriv som du talar” var populär i Sverige på 1970-talet, lanserad av Postverket som en uppmaning till byråkrater att skriva enklare. Den kritiserades för naivitet men missförstods inte. Men jag misstänker att den i svenska Finland kunde uppfattas som en uppmaning att skriva på dialekt, eller åtminstone på en finlandssvenska som inte följer den gemensamma standardspråksnormen. Skillnaden kan med en stark överdrift beskrivas som att inför skriftspråket kan en sverigesvensk men inte en finlandssvensk lita till sin språkkänsla. Möjligen är det en av förklaringarna till att det så kallade klarspråksidealet för myndighetsspråk skulle ha svårare att få finlandssvenskt genomslag (jfr II:2, kap. 5) – min bedömning är dock att genomslaget är gott.

Att talet står längre från skriftspråksnormen kännetecknar ofta en dominerad varietet av ett pluricentriskt språk. Standarden har sin utgångspunkt i den dominerande varieteten, i någon form. Man kan tänka sig att det större avståndet får flera konsekvenser, delvis motstridiga. För det första borde intimiseringen (informaliseringen) av offentligt tal som ansetts utmärka sverigesvenskan sedan 1970-talet (t.ex. Svensson 2005), om inte utebli, så ändå gå trögare. I och med att det offentliga talet är skriftspråksnära blir steget längre för den offentliga finlandssvenska talaren till det informella vardagstalet. Om det verkligen förhåller sig så ger inte Svenskan i Finland – i dag och i går riktigt besked om. Beskrivningen kompliceras till exempel av att bland äldre högutbildade tycks ett skriftspråksnära uttal vara just vardagsstandard (I:2: 42–43). Men vissa uppgifter, till exempel i de delar av kapitlet om mediespråkvård som handlar om etermedier (II.1: 161–175), skulle kunna tolkas som om det är svårt att informalisera offentligt finlandssvenskt tal.

För det andra borde utrymmet för dialekter och andra icke standardspråkliga varieteter bli större, paradoxalt nog. I och med att skriftspråket ligger så pass långt från vardagstalet blir det inte lika lätt att plocka över skriftspråksenligt uttal dit. Dialekternas starka ställning i det finlandssvenska språksamhället är ju odiskutabel (se ovan), och en del uppgifter Svenskan i Finland – i dag och i går pekar mot att inte heller icke dialektalt eller regionalt vardagstal närmar sig skriften, något som brukar beskrivas som genomgående tendens i sverigesvenskan (Svensson 2005). Exempelvis i regionalt tal i Vasa tycks si och tri (för se och tre) liksom he och ti bli vanligare bland yngre talare (I:2: 43). Frammarschen för dom i stället för äldre di-dem innebär ju också ett steg bort från skriftspråket (I:2: 43). På liknande sätt kan man tolka det faktum att i finlandssvenskt standardtal saknar första konjugationens verb särskilt ändelsemorfem i preteritum och supinum (kasta' , inte kastade och kastat) och inget -t hörs i neutrala substantivs bestämda form neutrum, huse' (I:2:31). I detta fall handlar det alltså om i princip överregionalt standardtal, men i och med att skriftenligt uttal har svårt att slå igenom redan där, borde det vara ännu svårare i vardagstal.

För det tredje blir språkvård viktigare i en språkgemenskap när man bara i begränsad utsträckning törs lita på sin egen språkliga intuition inför skriftspråket. Då måste också den kvalificerade språkbrukaren i högre grad luta sig mot språkvårdsauktoriteter. Minst ett dussin av de 71 kapitlen i Svenskan i Finland – i dag och i går handlar om språkvård, lite beroende på hur man räknar. Av dessa kapitel – och en del andra – framgår också hur välorganiserat språkvårdsarbetet är för finlandssvenskan, särskilt när det kombineras med översättningsarbete (t.ex. II:1 kap. 7; II:2, kap. 4, 5, 6). Visserligen suckas det över att språkvården ibland kommer in för sent, men det är påtagligt hur språkvård är inbyggt i tidningsredaktioner, myndigheter och andra institutioner.

Flest är språkvårdskapitlen i volym III:2, om finlandssvenskans historia efter 1860, vilket naturligtvis inte är en tillfällighet. Det säregna för den moderna finlandssvenska språkhistorien i jämförelse med svensk språkhistoria i allmänhet är att den i så hög grad är en historia om språkpolitik och språkvård. Det oftast återkommande personnamnet i III:2 är utan gensägelse Hugo Bergroth. Andra språkvårdare som Olav Ahlbäck (som kan ses som språkvårdare i vid bemärkelse) och Mikael Reuter tar större plats i finlandssvenskans historia än till exempel Erik Wellander och Bertil Molde i sverigesvenskans (även om dessa två haft betydelse också för finlandssvenskan).

Språkvårdsarbetet domineras av diskussionen om finlandismer. Det är ett bärande tema i ett tiotal kapitel, särskilt i volym II:1 med sin inriktning mot skönlitteratur, tidningar och mediespråk, det vill säga de språkarter man ofta hänvisar till som främsta förebilder för standardspråket. Att egenheter i ordförrådet problematiseras är typiskt för en dominerad varietet. Typisk är också den ambivalenta attityden till finlandismer: å ena sidan fel, å andra sidan identitetsbärande; jämför mellanrubriken ”Finlandismen är inte per definition ett språkfel” (II:1: 24). Sverigesvenskan saknar i stort sett motsvarande diskussion. Att vissa ord i SAOL betecknas med prov, det vill säga provinsialism, uppmärksammas sällan. En sverigesvensk säger inte ”det är lite speciellt att vi kallar hörsal för aula”. Sådana kommentarer hör man (i Sverige) om sverigesvenskan nästan bara i förhållande till engelska, det språk som till viss del dominerar sverigesvenskan (typen ”i svenskan betyder spirituell inte andlig, som engelskans spiritual, utan slagfärdig”).

Vilket förhållande till skriftspråksnormen har framtiden för sig? Det sverigesvenska med den relativt stora tilliten till språkbrukarnas språkkänsla, det finlandssvenska med en norm som alla i större utsträckning måste lära sig medvetet? Den svenska modellen kan förefalla tilltalande demokratisk – åtminstone för en sverigesvensk. Men den förutsätter ett homogent språksamhälle där de allra flesta som använder skriftspråket också har det som modersmål. Så ser inte samhället ut numera, allra minst det svenska. Det som var demokratiskt i den lilla, kulturellt homogena nationalstaten kan bli exkluderande i ett mångkulturellt, flerspråkigt samhälle. Den ”infödde talaren” (native speaker) har kanske spelat ut sin roll som språkriktighetsargument. En mer finlandssvensk hållning till skriftspråksnormen kan bli den enda rimliga också i Sverige framöver.

Språkbyten, blandspråk och identiteter

I ett flerspråkigt samhälle blir språk en mer laddad företeelse. En medvetet formulerad språkpolitik tar form; språkval och språkbruk blir viktiga redskap för att markera attityder och identitet. Sverigesvenskar har i dag den erfarenheten, men den är färsk. Insikten att Sverige är flerspråkigt växte långsamt fram från 1970-talet, och först i början av 2000-talet utvecklade regering och riksdag en explicit språkpolitik (Josephson 2018: 42–58) – när ordet språkpolitik någon gång användes i Sverige på 1900-talet syftade det vanligen på finländska förhållanden.

Därför vet finländare så mycket mer än svenskar om språkbyten, språkblandningar och identiteter. De är till exempel väl bekanta med den paradoxala hållning som ofta finns hos minoritetsspråksanvändare: å ena sidan en relativt stark purism inför standardspråket, tydligt manifesterad i jakten på finlandismer (till exempel III:2 kap. 10 och 11 för historiska exempel), å andra sidan ett faktiskt bruk där flerspråkigheten är en resurs, oavsett om det handlar om vardagssamtal (I:2 kap. 7) eller framväxande lyrisk modernism (III:2 kap. 13).

De vet också att ett språk i klar minoritetsställning, som svenskan i södra Finland, nästan ofrånkomligen går tillbaka om man ser till andelen modersmålstalare (I:2: 214); ”i miljöer där majoritetsspråket är klart dominerande drabbas minoritetsspråket förr eller senare” (I:2: 247). Samtidigt vet de att minoritetsspråket kan gå framåt på andra sätt. Statistik i Svenskan i Finland – i dag och i går (I:2 kap. 11) visar att viljan tilltar att utveckla svenskan som ett starkt andraspråk eller föra den vidare till generationer som visserligen har finska som förstaspråk (se I:2 kap. 11).

Det är alltså inte riktigt som på 1700- och 1800-talet då majoritetens enspråkighet bredde ut sig, oavsett om den var svensk eller finsk (III:1 kap. 12, se ovan). Flerspråkigheten i det senmoderna samhället tycks hellre följa mönstret att majoritetsspråket brer ut sig som modersmål, men att språk i minoritet stärker sin position som andraspråk. Och den språkliga närgeografin spelar mindre roll (I:2: 212). Viktigare för val av både första- och andraspråk är individens identitetsval, bestämt lika mycket av utbildning, livsstil och annat som av bostadsort. Det är inte problemfritt; svårigheterna att upprätthålla en säker språkkänsla och ett brett utbud av kreativa språkliga praktiker för såväl modersmåls- som andraspråkssvensktalande återkommer i flera kapitel (I:2 kap. 12; II:1 kap. 6, 7; II:2 kap. 3). Uttrycket ”ett språk i gungning” (I:2: 58) sammanfattar ganska bra problematiken. Men jag tror det finländska mönstret för förhållandet mellan svenska och finska, på gott och ont, kan vara en viktig lärdom för många europeiska minoritetsspråkspolitiker. Ibland tycks de mig alltför upptagna av antal modersmålstalare och territoriell respektive icke territoriell status.

Svenskan i Finland – i dag och i går belägger alltså en tendens till individualiserade, geografiskt obundna språkattityder. Ändå skulle jag gärna vilja veta om inte det språkliga identitetsarbetet skiljer sig mellan de tre – eller faktiskt fyra – finlandssvenska regionerna (Åland, Österbotten, södra Finland, språköarna). Betyder språkväxling under ett samtal detsamma i ett ungdomssamtal i en språkö (I:2 kap. 7) som i ett butikssamtal i Helsingfors (II:2 kap. 10)? Är ett val av svenska i Österbotten en del av motståndet mot centralmakten (dvs. har ett symbolvärde som påminner om nynorska)? Och är svenska i Helsingfors, där högutbildade familjer kan sätta sina barn i svenska skolor, trots dåliga svenskkunskaper, en del av en urban, internationellt inriktad livsstil? Svenskan i Finland – i dag och i går svarar inte riktigt på sådana frågor, men ger mycket god grund för att formulera dem.

Översättningssvenska

En sverigesvensk har svårt att förstå vad det är att leva i ett översättningsspråk. Finlandssvensk sakprosa är i hög grad översatt från finskan – ett bevis för finskans dominans. Det är naturligtvis inte oproblematiskt. Om läroboksspråket heter det: ”Vissa otympligheter i översatt text beror på genomgående skillnader mellan finska och svenska” (II:2: 59). Om myndighetsspråket: ”I Finland bär myndigheternas svenska ofta spår av att vara översatt” (II:2: 97). Om det trettiotal genrer som hör till skrivandet i näringslivet: ”Mångordigheten, omständligheten, upprepningarna i de finska förlagorna […] sätter översättarna på prov. Finskan tycks också tolerera fler abstraktioner innan det blir krångligt för läsaren” (II:2: 150). Och om mediespråket, för vilket gäller att 43 procent av 150 tillfrågade journalister 2012 i en enkät sade sig dagligen översätta från finska: ”Förklaringen till att det ibland förekommer fel eller osmidigheter i de finländska medierna finns i många fall […] i oförmågan att under stark tidspress uttrycka rätt uppfattad finsk substans på idiomatisk och korrekt svenska” (II:1: 140).

Det är en berättigad oro, men det är viktigt att också se andra tendenser. För lagspråk tycks, enligt II:2 kapitel 4, gälla att den svenska versionen av nya lagar genomgår en noggrannare språkgranskning än den finska. Det finns inbyggt i organiseringen av översättningsarbetet. En undersökning från 2000 visar också att de språkliga skillnaderna mellan svensk och finlandssvensk lagtext är små, även om de finlandssvenska har längre paragrafer och längre grafiska meningar (II:2: 87). Det är på sätt och vis ett överraskande resultat, eftersom den innehållsliga överensstämmelsen mellan den finska originaltexten och finlandssvenska översättningen ju måste vara total – det är samma lag. Men det visar att med rätt organisering och skickliga och välutbildade översättare kan ett översättningsspråk hålla hög klass.

För en sverigesvensk läsare framstår också den finlandssvenska översättningskulturen som överlägsen, såsom den beskrivs i Svenskan i Finland – i dag och i går (t.ex. II:1 kap. 6, 7; II:2 kap. 3, 4, 5, 6, 7). Det är svårt att annat än antydningsvis finna uppgifter om vad EU-inträdet betytt för finlandssvensk sakprosa (t.ex. II:2: 75–77, 85, 88). Det beror antagligen på att det inte betytt så mycket. Översättningsverksamheten var redan så högt utvecklad att den var lätt att anpassa till nya krav. För sverigesvenskt författningsskrivande innebar däremot EU-inträdet mer av chockbehandling (Ehrenberg-Sundin & Sundin 2015: 153–159). Alla världens språk, möjligen med undantag för de allra största, blir i dag mer och mer översättningsspråk. Finlandssvenskan förefaller vara ovanligt väl rustad för den utvecklingen.

Vilken svenska är konstig?

I fråga om översättning och översättningskultur är alltså finlandssvenska i ett framtidsperspektiv ett högst normalt språk. Hur är det med några av de andra säregenheter jag tycker träder fram under läsningen av Svenskan i Finland – i dag och i går? Som ett slags sammanfattning prövar jag en systematisk jämförelse i tabellform, med enkla plus- och minusmarkeringar (tabell 1). Den är lika mycket lättsinnigt tankeexperiment som välgrundad lägesbeskrivning, men syftet är att vara lite spekulativ. Jämförelsen begränsar sig alltså till sådana punkter som i sociolingvistiska beskrivningar sägs utmärka dagens globaliserade språksamhällen (t.ex. Blommaert 2010). Andra punkter hade säkert varit möjliga och gett en delvis annan bild.

Tabell 1. Jämförelse mellan sverigesvenska och finlandssvenska

| Sverigesvenska | Finlandssvenska
Flerspråkighet och flerspråkande i vardagen | − | +
Språkbyten mellan generationer | − | +
Immigrantvarieteter | + | −
Mycket språkpolitik och språkvård | − | +
Översättning | − | +
Tryck från engelska | + | +
Skriftspråksnorm relativt långt från varierat vardagstal | − | +

Jag vill betona att denna tankelek avser relativa skillnader. Flertalet av de sju punkterna är ju tendenser som tilltar också för sverigesvenskan. Flerspråkande, språkbyten mellan generationer och språkpolitik växer sig starkare i det sverigesvenska språksamhället. Men avsikten med hela jämförelsen är alltså att spekulera över vilken varietet som ”ligger först”. Och då kan man säga att finlandssvenskan ”vinner”, ungefär med 6–2. Det ska inte förstås som att finlandssvenskan skulle ha en problemfri tillvaro och ha framtiden för sig mer än sverigesvenskan. Men det visar måhända att finlandssvenskan delar sina villkor med väldigt många språk i dag. Det finns inget konstigt eller exotiskt med dess belägenhet. Och mycket talar för att den får leva under dessa villkor under en lång framtid.

Svenskan i Finland som språk och bokverk

De punkter som jag tagit upp ovan har jag alltså läst ut ur Svenskan i Finland – i dag och i går (tillsammans med mycket annat). Sätter de sin prägel också på verkets uppläggning? Dispositionsproblem finns alltid när man ska ordna ett mycket stort stoff i flera band. I vilken mån ska man låta en språklig strukturbeskrivning bestämma uppläggningen och behandla fonologi, grammatik och ordförråd var för sig? Eller ska man utgå från bruket och ta domän för domän och genre för genre? Hur mycket ska man uppmärksamma språkets villkor, det vill säga kommunikationsförhållanden, språkpolitik och samhällsklimat, hur mycket själva språkbeskrivningen? Vilket utrymme ska det diakrona, historiska perspektivet ges?

Jag kan inte se annat än att Svenskan i Finland – i dag och i går löst problemen mycket bra: en ganska skarp åtskillnad mellan tal och skrift, särskilda kapitel åt de viktigaste domänerna, större vikt vid språkets villkor än vid strukturbeskrivning – fast den senare får också väl tillmätt utrymme, särskilt i volym I:1. För att få perspektiv vill jag jämföra med två samtidiga flerbandsverk, Norsk språkhistorie i fyra band 2016–2018 och Dansk sproghistorie i sex band 2016– (de två sista banden i den danska språkhistorien har ännu inte kommit ut, men utförliga innehållsförteckningar är tillgängliga). Båda är liksom Svenskan i Finland – i dag och i går stora satsningar med många författare. Däremot är ju Svenskan i Finland – i dag och i går bara till en tredjedel en språkhistoria. Men de norska och danska verken har starka ambitioner att utförligt behandla också nutidshistorien fram till 2000-talet och följer inte en strikt kronologisk uppläggning. En jämförelse är fullt möjlig. Den framgår av tabell 2.

Tabell 2. Uppläggning av tre nordiska nationalspråksbeskrivningar

Svenskan i Finland 2015–2019
Dansk sproghistorie 2016–
Norsk språkhistorie 2016–2018

Tal

Dialekter och småstäder

Standard, större städer och flerspråkighet

Skrift och offentligt tal

Skönlitteratur och medier – bruk och språkvård

Skola och arbetsliv – bruk (och språkvård)

Historia

Före 1860: yttre villkor, ekologi, bruk

Efter 1860: yttre villkor, litteratur, teater, språkvård, bruk

”Dansk tar form” – källor, teori och skrifthistoria

”Ord för ord” – ortografi, fonologi, ordförråd

”Böjning og bygning” - morfologi, syntax, dialekter, sociolekter

”Dansk i brug” – lagar, bibel, psalmer, visor, ordspråk, medier, skola, läs- och skrivkunnighet

”Dansk i samspel” – danska utanför Danmark, andra språk i Danmark

”Författarnas dansk” stilförändringar samt 20 kapitel som vart och ett beskriver en författares språk, från Vedel till Rifbjerg

Mönster – fonologi, morfologi, syntax, ordförråd, text

Praxis – skriftkultur, vardagstal, dialekter och sociolekter, norska som andraspråk, namn, fackspråk

Ideologier – norsk språkhistorieskrivning, idéhistoria om norskt språk, identiteter, standardspråk och normering, bokmål och nynorska

Tidslinjer – kronologisk framställning från 700 till 2015

Huvudresultatet av jämförelsen är kanske det enkla konstaterandet att det finns olika, förnuftiga lösningar på dispositionsproblemet. Men ett par andra iakttagelser är möjliga. För det första ägnar Svenskan i Finland – i dag och i går mindre utrymme åt grammatik och strukturbeskrivningar än de danska och norska verken. Det kan ses som en direkt följd av ställningen som icke dominerande pluricentriskt språk. Det är beskrivningarna av den dominerande varieteten som får ta på sig uppgiften att systematiskt redogöra för vokalsystem, artikelbruk, subjektstvång och annat, åtminstone vad gäller standardspråket. Eftersom finlandssvensk standard i princip ska sammanfalla med den sverigesvenska – utom i fråga om uttal som också får ett särskilt kapitel (II:2) – blir sådana beskrivningar helt enkelt onödiga i Svenskan i Finland – i dag och i går, annat än för dialekterna (I:1). Det är möjligt att en del särdrag som är gemensamma för finlandssvenskt språk därmed faller mellan stolarna, till exempel satsfläta med utbrutet subjekt (Johan tror jag att kommer i morgon) eller subjekts- och objektsdubblerande så (Den historien så får jag berätta en annan gång), men det är marginellt (jfr Wide & Lyngfelt 2009). Bland annat med tanke på att de tilltänkta läsarna inte exklusivt är språkvetare tror jag redaktionsgruppen för Svenskan i Finland – i dag och i går löst detta urvalsproblem på ett helt riktigt sätt.

För det andra skiljer Svenskan i Finland – i dag och i går mer än de danska och norska verken på å ena sidan talspråk, å andra sidan skriftspråk och offentligt tal. Det är ett indicium på det förhållandevis stora avståndet i Finlands svenska mellan vardagstal och standardnorm. För det tredje liknar Svenskan i Finland – i dag och i går något mer den norska språkhistorien än den danska. Norrmännen sorterar i struktur-praktik-ideologi-kronologi. Man kan se det som att Svenskan i Finland – i dag och i går på samma sätt prövar en avslutande kronologidel, struntar i strukturdelen, delar upp praktikdelen i vardagstal och standardspråk och väver in ideologi (och attityder) i praktiken. Hårdrar man ordentligt går det att säga att denna uppläggning speglar att norsk språkhistoria är ännu mer politiserad än den finlandssvenska, men finlandssvensk vardag i gengäld ännu mer präglad av ideologiska ställningstaganden i det lilla. Svenska eller finska i affären, dialekt eller standard i lokalradiointervjun, en finlandism eller ej i tidningsartikeln? Men det är kanske att dra för stora växlar på handfasta dispositionsproblem. Den danska språkhistorien ligger närmare en traditionell syn på skolämnet danska (eller svenska): ordförråd, grammatik, textgenrer och de stora författarna. För att bli spekulativ en gång till: beror det på att danskans historia är mindre bemängd med medveten ideologi och politiska strider än norskans och finlandssvenskans?

Det går också att jämföra övergripande periodisering av det historiska förloppet i de tre verken. Dansk sproghistorie lutar sig i alla volymerna mot vad som kan sägas vara skolämnets eller universitetsämnets traditionella indelning: runtid 700–1100, gammaldanska 1100–1536, äldre nydanska 1536–1700, yngre nydanska 1700–. Språkhistorien är skriftens, genrernas och användningsvillkorens historia – så kan man tolka indelningen om man ser vad som ligger bakom årtalen. I Norsk språkhistorie är språkhistorien en oupplöslig del av nationens politiska historia. Gränserna går vid viktiga historiska årtal: –1536 (självständigt Norge), 1536–1814 (dansktiden), 1814–1905 (unionen med Sverige), 1905–1945 och 1945–. Svenskan i Finland – i dag och i går ligger åter närmare Norge än Danmark, men håller sig mer till språkhistorien. Gränsen mellan de historiska volymerna III:1 och III:2 sätts vid 1860. Då börjar långsamt bruket av en standardnorm bli en fråga också för bredare folklager, och framför allt börjar de ideologiska och politiska strider som så småningom ska göra finlandssvenskan till vad den är. Grovt talat: språkhistorien är språkideologins historia. Jag kan inte se annat än att det åtminstone i detta fall är en mycket klok gränsdragning.

Det är förargligt att den här jämförelsen inte har kunnat göras med en flerbandig sverigesvensk språkhistoria – eller liknande verk – från 2000-talet. Varför finns inte den? frågade jag inledningsvis. Det enkla och kanske bästa svaret är att den är på väg. Under de första åren av 2020-talet kan vi förvänta oss de sex banden i den språkhistoria Bo Ralph arbetat med på Svenska Akademiens uppdrag sedan 1990-talet. Men är det bara en tillfällighet att sverigesvenskan kom sist i denna våg av nationalspråksinventeringar i globaliseringens epok? Beror det inte delvis på att svenskan så länge var något självklart, på gränsen till likgiltigt, för sverigesvenskarna? Vi har haft svårt att förstå hur mycket vårt dagliga språkande är ett resultat av historia, samhälleliga omvälvningar, politiska strider, ideologiska ställningstaganden. Vi har haft svårt att medvetet iaktta hur mycket de skenbara självklarheterna i uttal, ordval, samtalsstrategier och annat förmedlar om talarens belägenhet här i livet. Nu börjar dessa insikter växa fram, sedan Sverige blivit mångspråkigt på allvar. Men i det svenska Finland har de funnits länge. Därför kan en sverigesvensk lära sig väldigt mycket om svenskan, också sin egen svenska, av Svenskan i Finland – i dag och i går. Jag är tacksam – det är bättre än att vara avundsjuk!

Litteratur

Ammon, Ulrich 1995: Die deutsche Sprache in Deutschland, Österreich und der Schweiz. Berlin & New York: Mouton de Gruyter.

Auer, Peter 2014: Enregistering Pluricentric German. I: Augusto Soares da Silva (ed.), Pluricentricity. Language Variation and Sociocognitive Dimensions. Boston: Mouton de Gruyter. S. 19–39.

Blommaert, Jan 2010: The Sociolinguistics of Globalization. Cambridge University Press.

Dansk sproghistorie. Bind 1–4. 2016–2020. Hovedredaktör Ebba Hjort. Det Danske Sprog- og Litteraturselskab. Aarhus Universitetsforlag.

Ehrenberg-Sundin, Barbro & Maria Sundin 2015: Krångelspråk blir klarspråk. Från 1970-tal till 2010-tal. Språkrådets skrifter 18. Stockholm: Norstedts.

Ekberg, Lena & Jan-Ola Östman 2017: Medlare – eller dubbelt marginaliserad? Identitetskonstruktion hos immigranter i Österbotten. I: Emma Sköldberg m.fl. (red.), Svenskans beskrivning 35. Göteborgs universitet. S. 81–91.

Haugen, Einar 1972: The ecology of language. I: Essays by Einar Haugen. Selected and introduced by Anwar S. Dil. Stanford.

Josephson, Olle 2018: Språkpolitik. Språkrådets skrifter 25. Stockholm: Morfem.

Kepsu, Kaisa 2020: Inflyttning till Finland från Sverige och Norden. En statistisk översikt. Magma 3/2020.

Muhr, Rudolf 2016: The State of Art of Reserach of Pluricentric Languages. Where We Were and Where We Are Now. I: Muhr, R. (ed.), Pluricentric Languages and Non-dominant Varieties World Wide 1. Pluricentric Languages across Continents. Features and Usage. Frankfurt & Wien: Peter Lang. S. 13–37

Maehlum, Britt & Stian Hårstad 2018: Nasjonale og regionale identiteter. I: Tove Bull (red.), Norsk språkhistorie III. Ideologi. Oslo: Novus forlag. S. 245–326.

Norrby, Catrin, Jan Lindström, Jenny Nilsson & Camilla Wide 2021: Interaktion och variation i pluricentriska språk. Kommunikativa mönster i sverigesvenska och finlandssvenska. Slutrapport från ett forskningsprogram. Riksbankens Jubileumsfonds skriftserie 21. Stockholm: Santérus förlag.

Norsk språkhistorie I-IV 2016–2018. Hovudredaktörer Helge Sandöy og Agnete Nesse. Oslo. Novus forlag.

Nilsson, Jenny & Susanne Nylund Skoog 2019: Dialekter, platser och identiteter. Språk- och kulturvetenskapliga förklaringar till språklig förändring och stabilitet i Torsby och Edsbyn. Språk och stil 29. S. 203–232.

Reuter, Mikael 2014: Så här ska det låta. Om finlandssvenska och språkriktighet. Helsingfors: Scriptum.

Sundgren, Eva (red.) 2013: Sociolingvistik. Stockholm: Liber.

Svensson, Jan 2005: Trends in the Linguistic Development since 1945. I: Swedish. I: Oscar Bandle (ed.), The Nordic Languages 2. Berlin & New York: Walter de Gruyter. S. 1804–1815.

Teleman, Ulf 2002: Ära, rikedom, reda. Svensk språkvård och språkpolitik under äldre nyare tid. Skrifter utgivna av Svenska språknämnden 85. Stockholm: Norstedts ordbok.

Wide, Camilla & Benjamin Lyngfelt (red.) 2009: Konstruktioner i finlandssvensk syntax. Skriftspråk, samtal och dialekter. SLSS 716. Helsingfors. http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-347-1

Svenskan i Finland är också finnarnas språk

Pirkko Nuolijärvi

Bokserien Svenskan i Finland – i dag och i går bildar en rik helhet. Här behandlas både historiska trender i svenskans utveckling och intressanta enskildheter från olika tider och områden i livet. Bokserien är ett verkligt storverk där man på ett mångsidigt sätt har dragit nytta av existerande forskning, men delvis också utfört ny sådan.

Som medlem i projektets styrgrupp hade jag nöjet att bekanta mig med kapitlen i bokserien medan de ännu var under arbete. Jag fick kommentera dem i ett tidigt skede och har lärt mig mycket under arbetets gång. Inför uppdraget att skriva detta kapitel har jag gått igenom de sex böckerna på nytt och fått mina första intryck bekräftade. Min uppfattning är att det är viktigt för en språkgemenskaps självförståelse att man lyfter fram både stora linjer och enskildheter som har varit och alltfort är betydelsefulla såväl för individerna som för hela språkgemenskapens existens.

I det här kapitlet granskar jag bokserien ur en finskspråkig finländares synvinkel, en finländare för vilken svenska språket inte är vilket språk som helst. Svenskans dåtid och nutid är också min historia och mitt liv, och svenskan är också mitt språk. Med ”jag” syftar jag naturligtvis på alla finskspråkiga finländare. En del av det som står i bokseriens kapitel är bekant för var och en som har gått i skola i Finland, men många intressanta detaljer är nya och de skärper bilden av det svenska språket och de svenskspråkigas liv på olika håll i Finland.

Man kan inte skildra svenskans historia och nutid utan att beakta finskans närvaro. På samma sätt kan inte heller finskans historia återges utan att svenskan är närvarande. Det här är ett faktum som visar vad det innebär att två språk existerar vid sidan av varandra. En sådan samexistens är inte ovanlig på något vis: i alla tider och i alla sammanhang har språk påverkat varandra. Även om finskan och svenskan strukturellt sett är olika språk så har de i Finland hört till samma kulturkrets. Samtidigt ska man inte underskatta betydelsen av att bägge språkgemenskaperna är olika och har sina egna särdrag.

Ur de sex böckerna kommer jag att lyfta fram sådant som visar på finskans närvaro i svenskan och i den svenskspråkiga befolkningens liv. Den röda tråden handlar om relationen mellan finskan och svenskan och mellan den finskspråkiga och den svenskspråkiga befolkningen. Relationen betraktas ur olika synvinklar, den gäller olika tider och kommer fram i olika typer av material. De stora utvecklingslinjerna är lika intressanta som de enskilda språkliga och kulturella fenomenen.

De mångfasetterade finlandssvenska dialekterna

Bokseriens första del Dialekter och småstadsspråk (I:1) är skriven av Ann-Marie Ivars, en professionell dialektolog och sociolingvist. I boken ges en grundlig beskrivning av de finlandssvenska dialekterna och av fyra småstadsspråk. I Jakobstad, Kristinestad, Ekenäs och Lovisa används olika språkarter och deras förhållande till standardspråket varierar. I beskrivningen av småstadsspråken går författaren också in på den sociala variationen och det är ovanligt i traditionell dialektologi.

Dialektologin har alltid haft en stark ställning såväl i det finskspråkiga som i det svenskspråkiga Finland. Från början av 1900-talet ända till 1960-talet studerades dialekterna mycket noggrant och systematiskt, även om forskningen oftast behandlade enbart ljudhistoria och ordförråd. Ivars arbete skiljer sig emellertid från den finskspråkiga forskningen genom att här också studeras småstadsspråkens variation. Här kan hon bygga på projektet Finlandssvenska stadsmål som genomfördes i början av 1990-talet. Också korpusprojektet Spara det finlandssvenska talet (2005–2008) bidrog med material som stödde en djupare analys av stadsspråksvariationen. Boken ger rikligt med detaljinformation om dialekterna och småstadsspråken; läsarna har mycket nytt att hämta här.

I den finska forskningen har man gjort omfattande presentationer av gamla dialekter (Kettunen 1930; Lyytikäinen, Rekunen & Yli-Paavola 2013) och ett flertal ljudhistoriska beskrivningar av dialektområden. Inom projektet Nykysuomalaisen puhekielen murros (NPME 1976) har man forskat i talspråkets variation i Helsingfors (Paunonen 1995 [1982], 2006), Tammerfors (Jonninen-Niilekselä 1982), Åbo (Suojanen 1985) och Jyväskylä (Mielikäinen 1980–1986). Däremot har flera andra städer hamnat i skuggan. Under de senaste åren har en del skildringar av språkförhållandena i några städer getts ut (t.ex. i Vasa, Lönnroth & Laukkanen 2015; i Uleåborg, Mantila, Saviniemi & Kunnas 2019). Då har det varit fråga om ett samarbete mellan forskare som representerar olika discipliner och använder olika metoder. Genom att studera utvecklingen i skenbar tid har man inom projektet Murteenseuruu (’dialektuppföljning’) analyserat variation och förändring i språket på landsbygden (Nuolijärvi & Sorjonen 2005). I ett flertal pro gradu-avhandlingar (trebetygsuppsatser), doktorsavhandlingar och i annan forskning har man studerat språklig variation och förändring på flera orter. På 2000-talet har man också studerat förändring i realtid (t.ex. Kurki 2005; Paunonen 2006; Mustanoja 2011; Kuparinen 2021). Även om många luckor ännu finns förefaller det som om den sociolingvistiska forskningen hade varit aktivare på finska än på svenska i Finland.

De finlandssvenska dialekterna bildar naturligtvis inte någon sammanhållen grupp. En del dialekter är mera influerade av sverigesvenskan, andra av finskan, och en del av särdragen går tillbaka till urnordiskan. Särdrag som man har trott beror på finskt inflytande har i själva verket visat sig ha en annan förklaring. Många sådana drag är mycket gamla, och de har möjligen redan funnits i äldre former av språket. Ett sådant exempel gäller ordbetoning.

Även en finskspråkig finländare vet att ordbetoningen i finlandssvenska är en annan än i sverigesvenska. Svenskan har både grav och akut accent; finlandssvenskan har bara akut accent. En finskspråkig finländare har också erfarenhet av hur svårt det är att lära sig grav accent. Det är sällan man lyckas, och i allmänhet försöker man inte ens. I likhet med andra språkliga fenomen är inte heller det svenska accentsystemet något som följer nationella gränser. I själva verket varierar bruket av accenter i olika dialekter i bägge länderna. I västnyländska dialekter i Finland förekommer bägge accenterna, medan grav accent inte används i dialekterna i Överkalix, Tornedalen och nordöstra Uppland i Sverige. I isländskan, färiskan, i vissa norska och danska dialekter samt i estlandssvenskan finns bara akut accent. Utbredningen pekar snarare på ett arv från urnordiskan än på finskt inflytande menar Ivars. Det finska inflytandet ligger bara så nära till hands att det tycks ha dugt som förklaring för många forskare.

Ivars beskriver systematiskt alla dialektområden, nämligen Österbotten, Åland, Åboland och Nyland. Hon går in på dialekternas interna variation, på deras ljudlära, formlära, ordförråd, fraseologi och syntaktiska drag. Den systematiska genomgången gör det lätt för läsaren att hitta sådant som intresserar eller som hen behöver veta. Skildringen är rik på detaljer, och för en finskspråkig läsare bjuder varje sida på ny kunskap.

Ivars skriver också om dialekternas framtidsutsikter, och här står det klart att det finns skillnader mellan olika dialektområden. Österbottningarna är mest trogna sina dialekter, och det syns och hörs bland annat genom att österbottningar i alla åldrar oförskräckt talar sina lokala dialekter också utanför dialektens egentliga område. För en finskspråkig läsare låter detta bekant. När jag i början av 1980-talet undersökte personer som flyttat till Helsingfors från det finska Sydösterbotten och Savolax visade det sig att de som främst hade bevarat sin dialekt var österbottniska män (Nuolijärvi 1986a, 1986b). Trots att språkgränsen mellan finskan och svenskan sägs vara skarp i Österbotten så är inställningen till den egna dialekten tydligen densamma på bägge sidor om gränsen. Uppskattningen av den egna dialekten har med tiden blivit allt starkare också på andra håll.

På västra Åland har dialekterna allra tydligast jämnats ut, men någon enhetlig allmän åländsk dialekt kan man inte tala om eftersom äldre och yngre talares språk skiljer sig från varandra. I jämförelse med andra dialektområden skiljer sig den åländska dialekten å ena sidan från dialekterna på fastlandet, å andra sidan från de dialekter som talas i Sverige. Dialekten har jämnats ut i stora delar av Åboland, men än så länge kan man inte tala om en gemensam åboländsk regional dialekt eftersom interna skillnader fortfarande finns. Över huvud taget sker utjämningen av dialekter mycket långsammare än man i första hand skulle tro. Att man hör talas om dialektutjämning kan bero på att det är lättare att uppmärksamma förändringar i språket än att notera de varianter som kvarstår.

De nyländska dialekterna är förstås utsatta för det starkaste förändringstrycket. Detta framgår till exempel av att utjämningen av de mellannyländska dialekterna i huvudstadsområdets omedelbara närhet har gått längst. Men fortfarande kan man här urskilja drag som är typiska för dialekterna. Detta gäller också de finska nyländska dialekterna, men då det handlar om de dialekter som talas allra närmast huvudstaden visar det sig att de mest markerade dragen har försvunnit ur yngre talares språk. Även om en nylänning inte tror sig tala dialekt så kvarstår ändå spår av dialekten. Med tanke på dialektens framtid är det, enligt Ivars, avgörande hur man talar med ungdomarna om man vill att samma språkart ska överföras från en generation till en annan. Jag tänker mig att man inte kan hindra att förändring sker, eftersom nylänningarnas höga utbildningsnivå stärker standardspråkets ställning och gynnar mer omarkerade språkarter.

Hur språket i de svenskspråkiga småstäderna förhåller sig till de språkarter som används på den omgivande landsbygden är intressant på många sätt. Mönstret är varken enkelt eller förutsägbart; varje stad har sina egna särdrag. Det är ingen överraskning att ett enhetligt stadsspråk saknas i varje stad; språklig variation är ju ständigt närvarande. I Jakobstad finns en tydlig social fördelning: en högre samhällsklass talar standardspråk och en lägre samhällsklass, samt ungdomar, talar lokal dialekt. Kristinestad har ett eget stadsspråk som skiljer invånarna från den omgivande landsbygden, men också det språket har förändrats med tiden. Ekenäs har två varieteter: den ena är standardspråklig, den andra har drag av lokal dialekt. Den mest formella språkarten är på väg att försvinna. Lovisa har haft ett eget stadsspråk som tydligt har skilt sig från både standardspråket och de omgivande dialekterna. I dag är det närmast en språkart som används av en lägre samhällsklass och bland ungdomar. Det som är gemensamt för dessa småstäder är tendensen att vilja skilja sig från andra talare. Ibland skiljer man sig från en äldre generation, ibland från en annan samhällsklass och ibland från talare på den omgivande landsbygden. Man skulle kunna tänka sig att om avståndet mellan olika språkarter minskade så kunde också andra skillnader mellan människor bli mindre viktiga. I så fall vore dialektutjämningen ingen dålig sak. Det är ändå sannolikt att nya igenkänningstecken skulle tillkomma som hjälpte talarna att identifiera den egna gruppen och skilja den från andra.

Många detaljer i boken är värda att uppmärksammas, men här tar jag bara upp några få exempel på finska lån i svenskan. Lånord finns i alla stadsspråk. Oftast dyker de finska lånorden upp i ungdomarnas språk där de används för att kraftigt understryka det sagda. Finska svordomar sprids lätt (vittu ’fitta’, perkele ’fan, jävlar’, jumalauta ’Gud hjälpe’); det gör också adjektiv (kova ’hård’, jännä ’spännande’, paha ’illa’, pimee ’dum’, som egentligen betyder ’mörk’, hurja ’förskräcklig’) och verb (t.ex. imperativ kelaa ’rulla’, som egentligen betyder ’tänk efter’, vituttaa ’kännas för jävligt’) som uttalas med eftertryck. En omtyckt lärare kan anses vara en huippulärare ’toppenlärare’, en annan är tvärtom pähkähullu ’helgalen’. Ibland inlånas också substantiv som makkaraperunat ’korv och potatis’. Ordens väg kan också slingra sig hit och dit mellan språken. När till exempel svenskans ”bror” lånades in som ”broidi” i finsk slang lånade ungdomarna i Lovisa det snart tillbaka som ”bråjdi”.

Finska lån är emellertid inte lika vanliga överallt. Ungdomarna i Kristinestad har färre finska lån än ungdomar i andra städer. Vuxna använder förstås också finska lån, men i mindre utsträckning. Finskt inflytande märks också i syntaxen: i Lovisa kan man säga vi är klasskamrater med Lea (på finska ’me ollaan Lean kanssa luokkatovereita’) och kom ihåg det att (’muista se että’). Ordföljden påminner här om finskans ordföljd som är friare än svenskans. (Den finska ordföljden är ändå inte så fri som man ofta tror, men det går jag inte in på här.) Språken rör sig av och an över språkgränsen, vilket är naturligt i ett flerspråkigt samhälle.

Dialekter och andra språkarter kan placeras längs ett rörligt kontinuum. Den ena ytterpolen utgörs av ett neutralt finlandssvenskt standardspråk och den andra av traditionella och pregnanta lokala dialekter. Däremellan finns de mindre markerade språkarterna med färre distinkta särdrag. Ivars bok ger sociolingvisten en anledning att än en gång reflektera över hur svårfångat språket är som studieobjekt. Precis när man är på väg att skapa sig en något så när organiserad helhetsbild av språket så förändras det i en ny riktning. Ivars har lyckats lägga fram detta otämjda objekt på ett så välorganiserat sätt som bara är möjligt. Mycket finns att utforska, och förhoppningsvis finns det också i framtiden forskare som är intresserade av variation och förändring i finlandssvenskan.

Tvåspråkighet och språkkontakt

Den andra boken Gruppspråk, samspråk, två språk (I:2) fokuserar på svenskans och finskans samexistens som betraktas ur många synvinklar av flera skribenter. Tvåspråkighet och språkkontakt behandlas i alla kapitel. Man intresserar sig för det finlandssvenska uttalet, för hur vissa språkdrag varierar i några större städer, för slang, för samtalsspråk och för inställningen till engelska lånord. Ur ett socialpsykologiskt perspektiv studerar man frågor om identitet och vad det vill säga att höra till en språkgrupp. Förekomsten av tvåspråkiga familjer dokumenteras statistiskt och tvåspråkighetens styrkor och svagheter kommenteras. Förhållandet mellan sverigesvenskar och finlandssvenskar, och de förras syn på finlandssvenskan, är också ett tema som behandlas.

En läsare som bjuds på mycket stoff kan ändå komma på att något fattas. Denna mångsidiga bok fick mig plötsligt att sakna ett speciellt slag av tvåspråkighet, nämligen den som finskspråkiga barn och ungdomar utvecklar som små i språkbadsdaghem och senare i språkbadsklasser i grundskolan. Språkbaden är mycket populära i Finland; intresset är i själva verket större än vad resurserna räcker till för. Vi har mycket kunskap om språkbadsundervisningen och om de resultat som uppnås, men det vore speciellt intressant att undersöka hur finskspråkiga ungdomar som har gått i språkbad ser på tvåspråkigheten samt hur och i vilka olika sammanhang de använder svenska som vuxna. Intuitivt tänker jag att tvåspråkigheten för dem är något så naturligt att de upplever sig som finskspråkiga som suveränt byter till svenska varje gång situationen kräver det. Jag skulle gärna få min intuitiva uppfattning styrkt eller förkastad av forskning på området.

Vad tvåspråkighet riktigt innebär är något som många finskspråkiga vuxna grunnar över. Vi vuxna som har lärt oss svenska i skolan brukar inte säga att vi är tvåspråkiga även om vi använder svenska i vårt arbete och tillsammans med svenskspråkiga vänner och bekanta. Vi läser kanske också svenskspråkiga tidningar och böcker. Det är något visst men obestämbart som hindrar oss från att uppfatta oss som tvåspråkiga. I Finland förknippas tvåspråkighet starkt med finlandssvenskar som har lärt sig finska redan som barn antingen hemma eller i närmiljön. I jämförelse med dem vågar vi andra inte kalla oss tvåspråkiga. Till och med finskspråkiga språkvetare är försiktiga, och ändå känner vi till olika tvåspråkighetsdefinitioner och vet att någon definition också passar oss. Av boken framgår klart att det också finns olika slag av tvåspråkighet bland finlandssvenskar. Det är vanligt med svenskdominerad respektive finskdominerad tvåspråkighet, medan den balanserade tvåspråkigheten är ovanligare. Kanske kunde vi finskspråkiga finländare räkna oss som finskdominerat tvåspråkiga även om svenskan inte har kommit in i våra liv på ett informellt sätt, utan via formell undervisning. Under läsningen av boken märker jag att jag kommer på nya forskningsfrågor. Det skulle vara intressant att ta reda på hur den svenska som man lärt sig i den finska skolan kommer till användning.

I den här boken ges mycket utrymme åt situationer där de två språken möts och påverkar varandra i vardagen. För det första hade den finska och den finlandssvenska slangen vid 1900-talets början nära kontakt och lånade flitigt av varandra. Flera andra källor till lån har också funnits; finskan har inte varit den enda källan att ösa ur för den finlandssvenska slangen. Att den finska slangen är starkt påverkad av svenskan framgår av ordförråd och ljudstruktur (se t.ex. Paunonen & Paunonen 2000). De bästa experterna på finsk respektive finlandssvensk slang har bidragit med kapitel om särdrag i slangen.

För det andra kommer språkens parallella liv mycket klart fram i de kapitel som behandlar samtal. Det är fint att samtalsanalytikerna bidrar med sina kunskaper i denna bok. Samtalsforskningen i Finland, speciellt vid Helsingfors universitet, har redan länge haft en central ställning i den internationella forskningen på området. Samarbetet mellan finsk- och svenskspråkiga forskare har burit god frukt under åren, och samtal på två språk har också beskrivits. I dag ser språkforskningen på språket i ett helt nytt ljus, och blandspråk är en term som i dag kan slängas på sophögen; människor använder de språkliga resurser de har tillgång till och talar de språk som passar bäst i den förhandenvarande situationen. Språken är förbundna med varandra genom att de ingår i en gemensam sociokulturell helhet. Vi använder till exempel nästan gemensamma diskurspartiklar på finska och svenska. Finskans joo och svenskans jo, finskans tota och svenskans de där samt kyllä och nog, nyt och nu har samma funktion på bägge språken.

Det är också intressant att den finlandssvenska samtalsstilen är lite annorlunda än den sverigesvenska. Den finlandssvenska stilen ligger i stället närmare den finska. Även om finska och svenska strukturellt sett är olika språk så märks ändå den gemensamma historien, värderingarna och traditionerna i det finländska interaktionsmönstret. Bekanta exempel är satser som inleds med inte både på finlandssvenska och på finska: Inte har du snus att bjuda på? Ei sulla olis nuuskaa? Det här skenbart negativa sättet att framställa en begäran eller uttrycka en förhoppning är mycket typiskt finländskt. I ett finskspråkigt hem är en dialog av följande slag fullt naturlig. En person säger et viittis viedä roskista? och den andra svarar en viittis, mutta vien.1

I den här boken lyfter man också på ett konkret sätt fram den mångfasetterade identiteten och visar hur man kan närma sig den på flera olika analysnivåer: den individuella, den interaktiva och den samhälleliga nivån. Om en majoritetsgrupp har en svag gruppidentitet så inverkar detta också negativt på minoriteten som blir utsatt för misstro och direkt hat. Om den egna identiteten däremot är stark så uppstår inget förakt. Som forskningsobjekt är identiteten nästan lika undflyende som språket, men med systematisk forskning, som den som presenteras i boken, kan man få fram mycket kunskap. Frågor av det här slaget behöver man undersöka och begrunda också utanför forskarsamhället.

Medier och skönlitteratur ur författares och läsares perspektiv

Den tredje volymen har titeln Språk i prosa och press (II:1) och i den ingår kapitel om finlandssvenskan i skrift. Här behandlas mediespråk och mediespråkvård, journalistens arbete och det skönlitterära språket. De som skriver är erfarna språkvårdare och språkvetare. Speciell uppmärksamhet får finlandismerna, vilket torde vara regel när man talar och skriver om finlandssvenska och om hur man genom tiderna har förhållit sig till de finlandssvenska särdragen. Finlandismerna och finskans inflytande tas förstås också upp i de två avslutande volymerna.

Typiskt för dagens sätt att se på finlandismerna är att de inte längre betraktas som fel som alltid ska undvikas. Så tolkar jag skribenternas beskrivningar och infallsvinklar. Finlandismer förekommer i allmänhet betydligt mer sällan än vad dagstidningsläsarnas kritiska kommentarer ger vid handen. Men regionala skillnader finns: i tidningar som ges ut i Nyland och Åboland är finlandismerna fler än i tidningar som ges ut på det enspråkigt svenska Åland som ligger i lä för finsk påverkan. Finlandismer har vissa likheter med modeord; de föds och försvinner, bara en liten del hör till det bestående ordförrådet. Förekomsten av finlandismer är inte konstigare än till exempel lån mellan olika lokala dialekter. Språk och dialekter lever inte i ett vakuum, så varför skulle finlandssvenskan göra det?

I några kapitel behandlas journalisternas vardag och läsaren får insyn i hur en journalist som jobbar på ett minoritetsspråk har det. Den finlandssvenska journalisten arbetar och lever på sitt eget språk, svenska. Journalisterna kan i varje fall finska bra och de samarbetar ofta med sina finskspråkiga kolleger. Behöver en radio- eller tv-journalist hjälp på finska så kan hen vända sig till sina kolleger. Intervjuer görs på bägge språken och valet av språk är beroende av hur väl den som intervjuas kan svenska eller på hur modigt hen vågar tala svenska inför lyssnare och åskådare. Kontakten med sverigesvenskan, och det nordiska samarbetet över huvud taget, är naturligtvis livsviktig för den finlandssvenska journalistiken. De finlandssvenska dialekterna är mer närvarande i de finlandssvenska medierna än de finska dialekterna på den finska sidan, men hur mycket dialekterna hörs varierar förstås mellan kanalerna. I de finska medierna kan den som intervjuas använda sin egen dialekt, men journalisterna själva talar ett neutralt standardspråk utan några utpräglade dialektdrag.

Vården av de finlandssvenska mediernas språk är välorganiserad, och kontakten med språkvårdarna på Institutet för de inhemska språken är tät. Förr fick man språkråd per telefon eller brev, men i dag kan man själv ta till sig den information som finns på nätet. Stöd av kollegerna på redaktionen är också viktig. De källor som de finlandssvenska journalisterna använder är sällan svenskspråkiga, utan kräver kunskap i finska och andra språk. Det är krävande att utveckla och upprätthålla såväl ordförråd som terminologi, och journalisterna behöver därför goda kontakter och nätverk.

När en finlandssvensk författare skildrar den miljö där hen själv lever utgör finskan ofta ett väsentligt inslag i den. Ibland förekommer språket bara i form av en referens, men ofta mycket konkret som finska ord eller repliker i texten. Författare är olika på den här punkten: finskan är inte lika närvarande i alla författares skildringar. I romaner som utspelar sig i en tvåspråkig miljö som Helsingfors kan en äldre författare som Anders Cleve och en nutida författare som Kjell Westö återge hela repliker på finska. I Finland stör det inte läsaren att finska inslag förekommer i texten eftersom de flesta kan språket tillräckligt bra. För en sverigesvensk läsare blir finskspråkiga inslag däremot ett problem om de inte översätts. När jag själv har undersökt skönlitterära översättningar har jag kunnat konstatera att inslag av språkväxling är särskilt krävande för översättaren att klara av (Tiittula & Nuolijärvi 2013). Det handlar ofta om mer och om annat än ord. Det handlar i själva verket om en hel språkmiljö, där kulturdrag och diskreta referenser kan vara främmande för den sverigesvenska läsaren. En finlandssvensk författare skriver visserligen på läsarens och författarens gemensamma språk, men texten bär spår av en historisk och kulturell bakgrund som den sverigesvenska läsaren inte delar.

Finlandssvenska domäner i samhället

Den fjärde boken Språk i skola och samhälle (II:2) tar fram finlandssvenskans hela bredd. I boken går man igenom språket i skolan, språket i läromedel, lagspråk, myndighetsspråk och språket i tjänster som myndigheterna erbjuder. Också företagens språk och valet av språk i vardaglig interaktion på företagen och i kontakt med kunder och klienter tas upp. Boken målar upp en klar bild av vad det betyder att upprätthålla ett minoritetsspråk. Många av de finlandssvenska handlingsmodellerna och problemlösningarna kan också den finska majoriteten efter lite omtolkning känna igen.

I de svenskspråkiga skolorna är finska inte bara ett skolämne. När elever och lärare diskuterar det ordförråd som en skrivuppgift kräver kan finska vara den gemensamma referensen som vid behov används som resurs. En tvåspråkig elev känner kanske bara till hur en sak ska uttryckas på finska, och hen måste därför be läraren om hjälp med uttrycket på svenska. För elever med olika modersmål och bakgrund är det gemensamma språket kanske just finska. Ju mindre eleverna förutsätts arbeta ensamma och ju mer de i stället producerar texter i grupp, desto mer kan man ta till vara elevernas varierande kunskaper. Det här har också en pedagogisk betydelse: när eleverna hjälper varandra minskar konkurrensen mellan enskilda elever och alla utvecklar sin språkliga kompetens genom att samtala med varandra.

I de svenskspråkiga skolorna i Finland används en del läromedel som ursprungligen är skrivna på finska, men översatta till svenska. Det är klart att finskan lätt lyser genom i översättningarna. Det är därför viktigt med noggrann språkgranskning och ett gott samarbete mellan språkgranskaren och översättaren. ”Låter det här som svenska?” är den vanligaste frågan som en översättare brukar ställa om sin text. Frågan får lätt ett svar när översättaren får stöd av språkvårdaren.

Finlands lag finns på bägge språken och de två språkvarianterna är fullt jämställda med varandra. Den juridiska kulturen i de nordiska länderna utgår från att landets lagar ska vara av hög kvalitet. Inom EU har Finland och Sverige kontinuerligt och aktivt arbetat för att höja nivån på lagberedningen. Situationen i Finland beskrivs i ett av kapitlen i boken, och skribenten menar att situationen här inte är så bra som den borde vara. Lagarna skrivs först på finska och översätts sedan till svenska, oftast under stark tidspress. Mycket sällan, för att inte säga aldrig, skrivs lagarna parallellt på bägge språken. Jag var medlem i den kommitté som i början av 2000-talet förberedde en ny språklag. Lagen trädde i kraft år 2004 och är en av de ytterst få lagar som har producerats samtidigt på bägge språken. Man borde sträva efter parallellskrivning av lagtexter för att föra lagstiftningsarbetet på finska och svenska närmare varandra.

När myndighetstexter produceras är parallellskrivning till nytta. Myndigheternas resurser räcker inte alltid till, och problemen är desamma som i lagstiftningsarbetet: tidsbrist och dåliga rutiner. Något som har väckt särskild uppmärksamhet i fråga om myndighetspråket är klumpiga texter som produceras med hjälp av färdiga fraser ur en frasbank. Slutresultatet blir inte en text som är formulerad direkt till en enskild mottagare utan en automatiskt producerad text. Textproduktionen försnabbas visserligen, men textens kvalitet kan bli lidande. Detta gäller myndighetstexter på bägge språken. När översättningsuppdrag upphandlas, och den lägsta offerten alltid vinner, så kan man inte förvänta sig ett gott resultat. Det väsentliga är att den som översätter till svenska har god utbildning, får tillräckligt med fortbildning och stöds av språkvården. Översättarna behöver också stöd av personer med fackkunskaper på olika områden. Om texterna börjar vara skrivna på ”svinska” (som kapitelförfattaren skriver) i stället för på svenska så innebär det att en läsare utan kunskap i finska inte längre förstår dem. Förhoppningsvis realiseras denna hotbild aldrig.

Också företag behöver översättningar. Behovet är stort och det finns inte alltför många professionella översättare att tillgå. Precis som inom den offentliga sektorn upphandlar man uppdrag som gäller både finska och svenska texter. De resurser som står till buds på svenska är förstås mindre än motsvarande på finska. Texter som behöver översättas är av mångahanda slag. Översättaren behöver ha en mångsidig kulturkännedom och goda kommunikationsfärdigheter. Kapitlet som behandlar översättning visar tydligt att översättning inte bara handlar om att behärska grammatik och ha vissa tekniska färdigheter. Att översätta texter inom företagsvärlden kräver insyn i företagskultur och förståelse för den värld där företaget verkar.

Det finns allt fler svensk-finska företag, och i dem är diskussionen om personalens kunskaper i svenska central. Uppfattningarna om i vilken utsträckning svenska respektive engelska används varierar. Det står klart att finskspråkiga chefer och övrig personal har nytta av att kunna svenska eftersom det underlättar kommunikationen med kollegerna i Sverige. Språkkunskapen är ändå inte absolut nödvändig med tanke på karriärutvecklingen. Globaliseringen minskar tyvärr användningen av svenska inom dessa företag, även om språket fortfarande används i kommunikationen mellan moderbolag och dotterbolag i Sverige och Finland. Det här är ett exempel på hur mer sällan använda språk körs över av engelskan. Som exempel på utvecklingen i Finland kan vi ta varuhuset Stockmann. Där dominerar finskan till exempel i reklamen, och andra språk som ryska och engelska har konkurrerat ut svenskan i detta anrika företag där språket tidigare har haft en mycket stark ställning.

Att döma av kapitlen i boken behöver svenskans ställning på många områden ständigt följas upp. Om man önskar bevara en fungerande tvåspråkighet i samhället måste både finsk- och svenskspråkiga aktörer vara på sin vakt. Det behövs ett kontinuerligt och analytiskt samarbete mellan forskare, språkvårdare, översättare och experter som verkar i olika branscher. Det vore därför önskvärt att innehållet i dessa kapitel också skulle nå fram till personer i den offentliga förvaltningen och i näringslivet.

Två språk sida vid sida

Finskan och svenskan har färdats en lång väg tillsammans från medeltid till nutid. Den femte boken Finländsk svenska från medeltid till 1860 (III:1) behandlar den tid då Finland var Sveriges Österland och det tidiga 1800-talet då Finland hade blivit ett storfurstendöme inom det ryska imperiet. Boken berättar om mycket som är bekant för den som har gått i finsk skola, men här finns också en hel del nya perspektiv på historiens gång under flera sekel. Skildringarna av de olika århundradena är innehållsrika även om man måste räkna med att källäget har varit magert för den tidigaste perioden.

Finskan var redan för många århundraden sedan majoritetsspråket på det geografiska område som skulle bli Finland. Men den finskspråkiga befolkningen var inte stor, och den bestod av fattig allmoge som fick nöja sig med religiös litteratur på sitt eget språk. Läskunnighet krävdes sedermera av alla eftersom det var en förutsättning för ingående av äktenskap. På 1500-talet översatte Mikael Agricola och hans medarbetare religiös litteratur till finska från svenska, tyska, latin och grekiska och lade därmed grunden till den finskspråkiga litteraturen. I dag tror man att Agricola, som växte upp i Pernå i östra Nyland, redan tidigt var tvåspråkig, och man har slutat grubbla över om hans modersmål var finska eller svenska. I boken nämns Agricola i ett flertal sammanhang eftersom han är en av de första betydelsefulla personer som med sitt eget arbete har inpräntat boklig bildning i den finskspråkiga befolkningen.

På 1600-talet var stadsskrivarna samhällets professionella skribenter. De arbetade på svenska, och kunskap i finska var inte nödvändig. Det är fråga om en intressant yrkesgrupp som åtminstone jag inte har haft mer än ytlig kunskap om. Att deras samhälleliga position och avlöning i allmänhet var rätt god förvånade mig. Men om man beaktar att det var ont om skrivkunniga personer på den tiden så förstår man vilka fördelar denna specialkompetens måste ha inneburit.

I början på 1800-talet utkom många svenskspråkiga dagstidningar. Den första finskspråkiga tidningen, Antti Lizelius Suomenkieliset Tietosanomat, utkom under en kort tid i slutet av 1700-talet; den finskspråkiga pressens tid kom först senare. Den rika floran av svenskspråkiga tidningar mötte många motgångar. Några blev också förbjudna av censurinrättningen som hade grundats 1829. Censuren arbetade effektivt och rensade ut alla skriverier som inte tilltalade makthavarna. År 1850 sträckte censuren ut sin långa arm mot den finska litteraturen. Därefter fick man inte publicera böcker på finska om de inte hade anknytning till ämnena religion och ekonomi. Censuren vakade också över det som skrevs och trycktes på svenska. Under alla tider har man velat kontrollera det fria ordet så fort journalister och författare har kritiserat rådande förhållanden och den styrande klassen.

Gång på gång blir man som läsare påmind om hur mycket dåtidens och dagens samhälle liknar varandra. Historieforskare påpekar ofta att det inte går att betrakta gångna tider genom moderna glasögon. Men det är svårt att låta bli att se det förflutna i samtidens ljus och finna likheter även om tiderna och omständigheterna är andra. Ett område där man gärna vill dra paralleller mellan nu och då gäller vetenskap och utgivningen av vetenskapliga verk. I mitten av 1700-talet började man vid Kungliga Akademien i Åbo ge ut avhandlingar på svenska vid sidan av latin, som dittills varit vetenskapens språk. Den första finskspråkiga avhandlingen försvarades först 1858 vid en disputation vid Kejserliga Alexandersuniversitetet i Helsingfors. Avhandlingar på svenska förväntade man sig särskilt inom ekonomi och topografi, de områden som ansågs speciellt viktiga för samhället på 1700-talet. I dag prioriterar man engelska som vetenskapens språk, och på de områden som man uppfattar som viktiga publicerar man sig över huvud taget inte på vare sig finska eller svenska. Det som i dag uppfattas som viktigt är inte det egna landets behov utan mängden citat på en rankinglista.

I alla tider har det funnits inflytelserika personer, vilkas arbeten blir bestående långt efter att de själva inte längre är i livet. Flera centrala personer under 1700- och 1800-talen har varit viktiga för både den finskspråkiga och den svenskspråkiga kulturen i Finland. Om ett antal sådana personer berättas det i koncentrerade och innehållsrika faktarutor.

Henrik Gabriel Porthan var en central gestalt på 1700-talet. Han var en mångsidig vetenskapsman som skrev bland annat om språk, litteratur, folkdiktning, historia och geografi. Han har alltid varit viktig för finsk språkforskning eftersom han så tidigt noterade skillnaderna mellan de västfinska och de östfinska dialekterna. Som kunnig i latin, grekiska och flera andra språk var han en verklig polyglott. Han var en akademisk lärare och flitig föreläsare som var verksam på många håll i samhället. Hans österbottniska studenter värderade honom så högt att man rent av kan tala om en Porthan-kult. Som jag ser det var Porthan betydelsefull för att han behärskade många språk och följde med tidens strömningar i Europa samtidigt som han var intresserad av sitt eget lands kultur och samhällsutveckling. Han är också en god modell för dagens ansvarstagande forskare. Att Porthan uppmärksammas i en bokserie som handlar om svenskan i Finland är helt befogat.

En annan av 1700-talets inflytelserika personer är Anders Chydenius som på finska också kallas Antti Chydenius. Han var en av upplysningstidens tänkare och riksdagsmän som i tal och skrift förespråkade näringsfrihet samt försvarade yttrandefrihet och religionsfrihet. Han skrev på svenska, men eftersom han som barn hade bott i det finskspråkiga Kajanaland kunde han också finska. Han hade dessutom bott i östra Finland så han var mera insatt i människors livsvillkor än mången samtida. Den erfarenheten avspeglas i hans produktion och verksamhet.

Elias Lönnrot var den som samlade folkdiktning och skapade Kalevala. Han gav också ut en ordbok och författade handböcker i medicin. Hans verksamhet som tidningsman var viktig för den finskspråkiga läsekretsen. Han kom från en fattig finskspråkig familj, fick sin utbildning på svenska och blev en av den finska kulturens mest framstående personer på 1800-talet. Han förknippas främst med Kalevala, men hans ordbok Suomalais-ruotsalainen sanakirja–Finskt-svenskt lexikon är ett storverk som också dagens sociolingvister, för att inte tala om lexikografer, ständigt återkommer till. Jag vet inte hur välkänd ordboken är i Sverige, men den är en verklig skattkista i fråga om finsk ordbildning. Naturligtvis togs inte alla de ord som Lönnrot skapade i bruk, men ordboken är en oöverträffad källa till hans tid och hans uppfattningar. Jag är glad att Lönnrot också fått en egen faktaruta.

Svenska förekom inte bara i myndighetskorrespondens och i vetenskap, utan också i dagböcker och brev. Brev skrevs av lärda män som professor Per Kalm och dagböcker av unga flickor som Jacobina Charlotta Munsterhjelm. Professorns brev är skrivna på den Åbosvenska som bildade människor på hans tid använde i skrift. Den unga adelsdamen, som växte upp på familjens herrgård i Elimä (fi. Elimäki) i dåvarande Kymmenegårds län, eftersträvade också ett korrekt skriftspråk, men i dagboken använde hon ett vardagstalspråk med inslag av lokal dialekt och en svag nyans av finska som kom sig av att Elimä var en i huvudsak finskspråkig ort. Kapitlet om fröken Munsterhjelms språk är skriven på ett livfullt och intresseväckande sätt. Den ger läsaren en inblick i den språkart som en ung flicka utan tillgång till ordentlig utbildning kan utveckla i en skyddad tillvaro i familjens hägn. Hennes värld var begränsad och enspråkigt svensk, men utanför hemmet fanns den finska världen som i huvudsak förblev okänd för henne.

Finlandismer behandlas också i denna bok. Den som har läst verk av J.L. Runeberg på finska i skolan har inte lagt märke till att författaren använder en hel del finska lån. I hans texter förekommer sådana ord som mujka (’siklöja’) och kalja (’svagdricka’), och finlandismer förekommer på alla språkliga nivåer. Enligt kapitelförfattaren är det inte bara fråga om enstaka ord och uttryck som Runeberg personligen har föredragit, utan hans språk representerar den svenska som allmänt var i bruk i 1800-talets Finland. En finskspråkig läsare vore säkert intresserad av ytterligare forskning på samma tema. Skalden ”Ruuneperi” hör nämligen också till den finskspråkiga kulturens infrastruktur.

Sverigesvenskan och finlandssvenskan har genom tiderna jämförts med varandra och det finska inflytandet får alltid stor uppmärksamhet. Som tidigare nämnts kan inte alla olikheter förklaras som en följd av finsk påverkan, vilket flera av skribenterna i boken förtjänstfullt demonstrerar. När en sverigesvensk i dag hör finlandssvenska kan hen förvånas på samma sätt som Umeåbon Pehr Stenberg som studerade i Åbo på 1700-talet. Han ansåg att svenskan i Åbo var alltför påverkad av finska: ”finska idiotismer”, fennicismer och finska uttryckssätt. För första gången i mitt liv stötte jag på uppfattningen att mitt modersmål skulle vara fullt av idiotiska drag! Allvarligt talat har det säkert handlat om en puristisk inställning som inte tillåter några som helst främmande inflytelser, och purister har vi alltid haft bland oss.

Som språkmiljöer var och är alla orter med svenskspråkig befolkning olika. I Åbo dominerade finskan och svenskan påverkades därför en hel del. I Helsingfors och på fästningen Sveaborg användes flera språk: ryska och franska vid sidan av finska och svenska. I stadens societet hade franskan tydligen en viktig position redan innan staden blev huvudstad i det autonoma storfurstendömet. En annan mångspråkig stad var Viborg, där det talades finska, svenska, tyska och ryska. Ända fram till andra världskriget var Viborg Finlands mest kosmopolitiska stad.

I landets kusttrakter var många landsförsamlingar tvåspråkiga. Tvåspråkighet förekom i alla samhällsklasser men var vanligare bland ståndspersoner och män än bland allmoge och kvinnor. Tvåspråkigheten var i många fall begränsad: man förstod, men använde inte själv det andra språket. Sett ur samhällets perspektiv hade också en begränsad tvåspråkighet stor betydelse för känslan av samhörighet mellan invånarna. Efter rikssprängningen år 1809 blev Finland ett storfurstendöme inom det ryska imperiet, och tre konkurrerande språk sökte sin plats: finska, svenska och ryska, särskilt i slutet av 1800-talet.

När jag föreläser utomlands tycker jag om att säga att finskan är ett mycket germanskt språk om man ser till ordförrådet. Tusentals lånord har under olika tider lånats in i finskan särskilt från svenskan, och detta tas också upp i denna bok (se även Häkkinen 1990). Även i dagens språk ingår lånorden i det centrala ordförrådet; jag ger här några exempel. Redan före vikingatiden har man lånat in folkslagsbenämningen ruotsi, ruotsalainen ’svensk’. Under vikingatiden lånade man in humala ’humle’, laukka ’lök’ och vaaka ’våg’. De flesta lånord är ändå nyare. Orden berättar om olika historiska skeden och om samhällets utveckling. Exempel på detta är alttari ’altare’, kirkko ’kyrka’, kruunu ’krona’ eller ’statsmakten’, laamanni ’lagman’, laki ’lag’, lääni ’län’, tuomari ’domare’ och senare lån som konstaapeli ’konstapel’, kamari ’kammare’, konttori ’kontor’, ministeri ’minister’, kinkku ’skinka’, korppu ’skorpa’ och limppu ’limpa’. Lånord av det här slaget upplyser inte minst en svenskspråkig om att finska inte är ett så främmande språk som man lätt föreställer sig när man tänker på språkets grammatik. Många lånord är mycket genomskinliga och avslöjar därigenom sitt ursprung.

Mot moderna tider

I den sjätte boken – Finländsk svenska från 1860 till nutid (III:2; Tandefelt 2019b) – fortsätter kapitlen att skildra svenskan i Finland i en historisk kontext. Det handlar om bättre och sämre tider för storfurstendömet och om självständigheten 1917, med många samhälleliga rörelser och förnyelser. Andra världskriget ledde till att Finland förlorade landområden, gjorde materiella förluster och avkrävdes ersättningar till Sovjetunionen. Till detta kom mängden stupade och krigsskadade som var och varannan familj fick känna av. Det var ekonomiskt och mentalt tungt att bygga upp och vidareutveckla landet. Trots alla svåra omständigheter inleddes en snabb modernisering av landet.

I denna bok ingår kapitel som skildrar hur undervisningen utvecklades och organiserades på bägge språken. Vidare behandlas språkvårdens historia fram till i dag samt scenspråk, reklamspråk och emigrantspråk. Det viktigaste som skedde under denna tidsperiod var att bägge språkgrupperna garanterades förutsättningar att skaffa sig utbildning, att utveckla sitt språk och att publicera litteratur på sitt eget språk. Inget förändrades förstås över en natt, men trots perioder av språkstrid och politiska konflikter förbättrades tillvaron för bägge språkgrupperna samtidigt som de blev alltmer jämställda.

Betydelsen av utbildning och litteratur är något som framträder särskilt tydligt under den tidsperiod som behandlas i denna bok. Svensk- och finskspråkiga folkskolor tillkom i hela landet, och en enhetlig lärarutbildning skapades. Lärarutbildningens betydelse i landet framgår också av att de tidigare lärarseminariernas uppgifter i dag har övertagits av universiteten. Lärarutbildning på akademisk nivå garanterar fortfarande en hög nivå på lärarna. Att folkets bildningsnivå skulle höjas var målet man strävade efter och det märktes på många sätt. Utvecklingen av skolorna var ett sätt, men även yrkesutbildningen och allmänbildande inrättningar som till exempel folkhögskolor, folkakademier och medborgarinstitut var led i denna strävan. På 1900-talet, speciellt på 1960-talet, grundade man universitet på olika håll i landet. Det gav många ungdomar en chans att skaffa sig universitetsutbildning.

Textproduktionen var riklig både på finska och på svenska, och skönlitteraturens andel ökade när man grundade förlag. Man satsade på finskspråkig litteratur, och det var typiskt att finsk- och svenskspråkiga böcker utkom på olika förlag, vilket är fallet ännu i dag. Litteraturen spreds till läsare utanför städerna av så kallade kolportörer, min morfars bror var en sådan. Litteratur översattes från svenska till finska, bland annat verk av J.L. Runeberg, Zacharias Topelius, Gustaf Fröding och Selma Lagerlöf. Så fick också finskspråkiga läsare ta del av svensk och finlandssvensk litteratur; många av de översatta verken har format vår uppfattning om vad det vill säga att vara finländare. Jag återkommer senare till Topelius betydelse.

De nordiska länderna har länge varit modeller för en offentlig och moderat språkvård. I Finland var utgångsläget ändå inte fullt så harmoniskt. De första finsk- och svenskspråkiga språkvårdarna utkämpade snarare en strid med varandra, och på bägge sidor var fördomarna stora. Detta hängde förstås ihop med den politiska språkstrid som utkämpades samtidigt. Hugo Bergroth, den finlandssvenska språkvårdens ledande gestalt, ansåg till exempel att det gällde att motarbeta vulgära finska ord och finsk slang. Många andra instämde i att finskans inflytande var skadligt för svenskan. Den svenska som talades på herrgårdar och i städer ”bortom Kuopio”, det vill säga i helt finska trakter, accepterades inte som riktig svenska.

Skönlitterära verk lades också under luppen och blev nogsamt språkgranskade och kommenterade. Så fick till exempel K.A. Tavastjerna och Jac. Ahrenberg kritik för finlandismer som förekommer i deras texter. Språkstriderna på 1930-talet ledde till att man på bägge sidor strikt höll fast vid traditionella normer. Finsk påverkan uppmärksammades på svenskt håll, medan de så kallade sveticismerna var språkfel som de finska språkvårdarna noterade. Det som i dag uppfattas som rätt och naturligt i ett tvåspråkigt sammanhang var då något som var absolut fel och som måste undvikas. I dag letar vi förstås också efter uttryck som är idiomatiska i vårt eget språk, men inställningen till lån från ett annat språk är inte lika fördömande som den var för några decennier sedan. Jag tror att detta beror på att vår uppfattning om språket i dag är en annan än den var förr; vi drar inte längre upp lika skarpa gränser mellan olika språk.

Inte heller Zacharias Topelius undgick kritik. För en finskspråkig läsare är Topelius främst känd för sina historiska romaner och sagor. Boken om vårt land har lästs av många generationer och den står fortfarande i bokhyllan i många hem. Topelius framstår också som en viktig förespråkare för landets tvåspråkighet. Han ansåg att två språk mycket väl ryms i ett land, och på den här punkten avvek han till exempel från J.V. Snellman och mången annan i 1800-talets Finland. Mot den här bakgrunden var det överraskande att läsa om samtidens kritik av bokens innehåll och form. Också denna författare blev alltså rätt strängt behandlad. Kanske påverkades kritikerna av att Topelius hade en moderat syn på språkpolitik och accepterade bägge språken.

Språkvården i Finland fick en fast organisation rätt tidigt. År 1928 tillkom Finska litteratursällskapets (Suomalaisen Kirjallisuuden Seura) språkvårdsutskott (den finska språkvårdens historia har tecknats av Kolehmainen 2014). Utskottet blev senare den finska språknämnden vid Forskningscentralen för de inhemska språken (numera Institutet för de inhemska språken). Svenska språknämnden grundades 1942 och den ingår numera precis som den finska i Institutet för de inhemska språken. Språkvården är betydelsefull för bägge språken och samarbetet mellan nämnderna, och med motsvarande organ i Sverige, är tätt och livligt. Över huvud taget har språkvården i Norden mycket gemensamt även om tyngdpunktsområdena kan variera.

I Finland förefaller den finska och den svenska språkvården att utgå från samma principer, men vissa skillnader kan ändå iakttas. De förklaras av att finskan är det större språket i landet och svenskan det mindre. Samtidigt ska bägge språken fungera parallellt i det gemensamma samhället. För den svenska språkvården gäller det att arbeta med termer och nyord som finns på finska och som behövs på svenska. Det är också viktigt att följa det som sker i sverigesvenskan så att inte finlandssvenskan distanseras från språket i Sverige. När det gäller myndighetsspråk samarbetar den finska och den svenska språkvården tätt med varandra. De svenskspråkiga medierna i Finland har ständig kontakt med de svenska språkvårdarna vid Institutet för de inhemska språken. I mediespråket märks finskans påverkan i ordförrådet och syntaxen. För språkvården gäller det alltså att vara på alerten.

Intresset för teater är stort i Finland, och i teatersalongerna sitter representanter för alla socialgrupper. På 1800-talet gavs teatern rollen som ett slags uppfostrare av folket, och via teatern fick publiken också ökad kunskap om litteratur. Det finns mycket skrivet om den finska teaterns historia, om den svenska teaterns historia i Finland har det skrivits betydligt mindre. Under de senaste decennierna har också arbeten om enskilda finska teatrar publicerats. I början fäste man också vikt vid scenspråket. På Svenska Teatern i Helsingfors spelade man länge uteslutande på ”rikssvenska” (sverigesvenska). Många skådespelare kom från Sverige och de inhemska skådespelarna tvingades anpassa sitt språk. I början på 1900-talet väckte detta diskussion och man argumenterade för att ”högsvenska”, en strikt normerad finlandssvenska, skulle ersätta sverigesvenskan på scenen. På den finska teatern har man accepterat mera variation till exempel i form av drag av dialekt och talspråklighet.

I boken behandlas också tilltalets historia, och tilltalssätten i Sverige och Finland jämförs. Det handlar då om valet mellan att tilltala en person med ni eller du. Mycket kan ske på 50 år. Du-reformen inleddes i Sverige i slutet av 1960-talet. Vid samma tid började sinä-tilltalet få fotfäste i det finska talspråket i offentliga sammanhang. Det finska tilltalssättet har ändå på det hela taget varit något mer formellt än det svenska, och det finlandssvenska tilltalet tycks placera sig mellan det sverigesvenska och det finska. På finska har man också en tendens att undvika direkt tilltal, och språket erbjuder många möjligheter till det. Man kan till exempel tilltala någon i tredje person eller använda sig av passiv. Något helt entydigt tilltalsmönster finns emellertid inte. Även människor som lever i samma kultur kan ha mycket olika uppfattningar om vilket tilltalsskick som ska användas i olika sammanhang.

Även emigrantspråk uppmärksammas i denna bok. Svenskspråkiga finländare har flyttat till Amerika och Argentina; för 50–60 år sedan emigrerade många till Sverige. Det har skrivits mycket om finsk påverkan på finlandssvenskan. Denna påverkan har man också kunnat notera bland emigranter på andra sidan Atlanten. I USA och Kanada har finsk- och svenskspråkiga emigranter råkat slå sig ned i samma trakt, och de har kommit att ha mycket med varandra att göra. Dessa emigranters språk har både finsk- och svenskspråkiga forskare spelat in och forskat i (se t.ex. Virtaranta 1992; Virtaranta, Jönsson-Korhola, Martin & Kainulainen 1993; Huldén 1972; Ivars 2020). Både svensk- och finskspråkiga finländare som har bosatt sig i Sverige har spelats in och deras språk har analyserats (se Ivars 1986; Lainio 1989). Det vore mycket intressant att följa upp emigrantfamiljerna och kartlägga hur deras språkbruk ser ut i tredje och fjärde generationen. Ytterligare ett forskningsämne som väntar på en forskares intresse.

Avslutning

Inledningsvis nämnde jag att min tanke var att föra ett samtal mellan mig som den finskspråkiga läsaren och ett urval av kapitlen i bokserien. Som jag på flera ställen har konstaterat lockar kapitlen i bokserien läsaren att tänka vidare och komma på nya forskningsämnen och projekt, som kanske kan fylla luckorna i den kunskap vi har i dag. Att bokserien väcker tankar och ger idéer är värdefullt; ett intressant innehåll stimulerar alltid till ny forskning. Därför hoppas jag att böckerna ska komma till användning i skolundervisningen, på universiteten samt i vuxenutbildningen både i Finland och i Sverige. Även journalister kan här hitta nya teman och idéer som de kan använda i sina texter. Jag hoppas att också en finskspråkig läsekrets ska kunna fördjupa sin historiska kunskap och lära sig något om Finlands svenska historia och om dagens tvåspråkiga Finland, där vi har levat och lever i en gemensam sociokulturell helhet. Bokserien finns dessutom enkelt och gratis tillgänglig på nätet. Svenska litteratursällskapet är värt ett stort tack också för detta.

Noter

Översättning: Int’ ids du föra ut soporna? Nej, jag ids inte men jag för dem. Verbet idas, som är frekvent i finlandssvenskan, betyder ’bry sig om att’ t.ex. utföra en viss handling.

Gå till notreferens 1

Litteratur

Huldén, Lars 1972: Finlandssvenskan i USA och Kanada. Språk i Norden 1972. S. 59–72.

Häkkinen, Kaisa 1990: Mistä sanat tulevat. Suomalaista etymologiaa. Tietolipas 117. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.

Häkkinen, Kaisa 1994: Agricolasta nykykieleen. Suomen kirjakielen historia. Porvoo: WSOY.

Ivars, Ann-Marie 1986: Från Österbotten till Sörmland. En undersökning av emigration och språklig anpassning. Studier i nordisk filologi 66. Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland 532. Helsingfors. http://urn.fi/URN:NBN:fi-fd2019-00022318

Ivars, Ann-Marie 2020: Amerikaminnen. Återvandrare och invandrare berättar. SLS Varia 5. Helsingfors. http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-518-5

Jonninen-Niilekselä, Kaija (toim.) 1982: Tampereen puhekieli tutkimuskohteena. Folia Fennistica & Linguistica. Tampereen yliopiston Suomen kielen ja yleisen kielitieteen laitoksen julkaisuja 6.

Kettunen, Lauri 1930: Suomen murteet. II. Murrealueet. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Toimituksia 188. Helsinki.

Kolehmainen, Taru 2014: Kielenhuollon juurilla. Suomen kielen ohjailun historiaa. Suomi 204. Kotimaisten kielten keskuksen julkaisuja 174. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.

Kuparinen, Olli 2021: Muutoksen mekanismit. Kolmen aikapisteen reaalitutkimus Helsingin puhekielestä. Tampereen yliopiston väitöskirjat 428.

Kurki, Tommi 2005: Yksilön ja ryhmän kielen reaaliaikainen muuttuminen. Kielenmuutosten seuraamisesta ja niiden tarkastelussa käytettävista menetelmistä. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Toimituksia 1036. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.

Lainio, Jarmo 1989: Spoken Finnish in Urban Sweden. Uppsala multiethnic papers 15. Uppsala: Centre for Multiethnic Research.

Lyytikäinen, Erkki, Rekunen, Jorma & Yli-Paavola, Jaakko (toim.) 2013: Suomen murrekirja. Helsinki: Gaudeamus.

Lönnroth, Harry & Laukkanen, Liisa (toim./red.) 2015. Vaasa kieliyhteisönä. Näkökulmia kaksikielisen kaupungin monikielisyyteen. Vasa som språkgemenskap. Perspektiv på den tvåspråkiga stadens flerspråkighet. Vaasan yliopiston julkaisuja. Tutkimuksia 304. Kielitiede 49. Vaasa.

Mantila, Harri, Saviniemi, Maija & Kunnas, Niina (toim.) 2019: Oulu kieliyhteisönä. Tietolipas 261. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.

Mielikäinen, Aila (toim.) 1981–1986: Nykysuomalaisen puhekielen murros. Jyväskylän osatutkimus. Raportit 1–4. Jyväskylän yliopiston suomen kielen ja viestinnän laitoksen julkaisuja 20, 24, 26, 32. Jyväskylä.

Mustanoja, Liisa 2011: Idiolekti ja sen muuttuminen. Reaaliaikatutkimus Tampereen puhekielestä. Acta Universitatis Tamperensis 1605. Tampere: Tampere University Press.

NPME 1976: Nykysuomalaisen puhekielen murroksen tutkimus. Esitutkimusraportti. Käsikirjoite.

Nuolijärvi, Pirkko 1986a: Kieliyhteisön vaihto ja muuttajan identiteetti. Tietolipas 100. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.

Nuolijärvi, Pirkko 1986b: Kolmannen sukupolven kieli. Helsinkiin muuttaneiden suurten ikäluokkien eteläpohjalaisten ja pohjoissavolaisten kielellinen sopeutuminen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Toimituksia 436. Helsinki.

Nuolijärvi, Pirkko & Marja-Leena Sorjonen 2005: Miten kuvata muutosta? Puhutun kielen tutkimuksen lähtökohtia murteenseuruuhankkeen pohjalta. Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen julkaisuja 133. Helsinki.

Paunonen, Heikki 1995 [1982]: Suomen kieli Helsingissä. Huomioita Helsingin puhekielen historiallisesta taustasta ja nykyvariaatiosta. Helsingin yliopiston suomen kielen laitos.

Paunonen, Heikki 2006: Vähemmistökielestä varioivaksi valtakieleksi. I: Kaisu Juusela & Katariina Nisula (toim.), Helsinki kieliyhteisönä 13‒99. Helsingin yliopiston suomen kielen ja kirjallisuuden laitos.

Paunonen, Heikki & Marjatta Paunonen 2000: Tsennaaks Stadii, bonjaaks slangii. Stadin slangin suursanakirja. Helsinki: WSOY.

Suojanen, Matti K. 1985: Mitä Turussa puhutaan? Raportti Turun puhekielen tutkimuksesta. Turun puhekielen projektin julkaisuja 3. Turun yliopiston suomalaisen ja yleisen kielitieteen laitoksen julkaisuja 23.

Tiittula, Liisa & Pirkko Nuolijärvi 2013: Puheen illuusio suomenkielisessä kaunokirjallisuudessa. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Toimituksia 1401. Helsinki.

Virtaranta, Pertti 1992: Amerikansuomen sanakirja. A Dictionary of American FInnish. Turku: Siirtolaisuusinstituutti.

Virtaranta, Pertti et al. 1993: Amerikansuomi. Tietolipas 125. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.

Dialekt och samhälle 1850–2020

Ann-Marie Ivars

”Dialekt och samhälle 1850–2020” anknyter till volymen Dialekter och småstadsspråk (I:1, 2015) inom serien Svenskan i Finland – i dag och i går. Föredraget var anmält till slutseminariet för projektet men kunde på grund av yttre omständigheter inte framföras då. Det ska handla om variationen inom den svenska talgemenskapen i Finland, om motsättningen mellan dialekt och högspråk speglad i bland annat läroplaner och om en mer tolerant attityd till dialektala språkvanor i det nutida samhället. Avsnitten om motsättningen dialekt–högspråk är nyskrivna och bildar därmed ett komplement till dialektvolymen i serien.

Variationen

Svenskan i Finland i tal utmärker sig framför allt för en stor variation. Före kommunreformen på 1970-talet var det svenska bosättningsområdet indelat i 81 landskommuner och 13 gamla städer. Det blir sammanlagt 94 lokalsamhällen, där man har talat svenska i lika många lokala varianter. Räknar vi in också språköarna Björneborg, Kotka, Uleåborg och Tammerfors kommer vi upp till ett hundratal lokalsamhällen där det sedan gammalt talas svenska i Finland. (För språköarna som talgemenskaper, se Henricson 2013, särskilt kap. 2.)

Städernas språk kallas stadsmål, med ett namn som definieras antingen som ’det mest genuina lokalspråket i en stad’ eller övergripande som ’de varierande språkarterna i en stad’. På fasta Åland talar man åländska, en regional variant som har uppkommit genom utjämning av de lokala dialekterna. (I:1: 21 f.)

Stadsmålen har inte utvecklats i ett språkligt vakuum. De har alla en historia som hör samman med dialekterna i omgivningen. Vasasvenska låter inte som Åbo- eller Borgåsvenska, Lovisasvenska inte som Kaskö- eller Nykarlebysvenska. I Helsingfors, Åbo, Mariehamn och Vasa talas svenska i olika regionala skiftningar. Språket varierar dem emellan med avseende på variabler som di ~ dom, se, tre ~ si, tri, infinitivmärket ti ~ att ~ å och fonetisk kvantitet [bi:ta ~ bi:tta]. (Leinonen 2015: 16–22, 147–193.)

I större städer talas stadsmålet i sociala varianter, och vilkendera varianten man gör till sin beror på vilken grupp i samhället man identifierar sig med, lägre eller högre socialgrupp. Många stadsbor är bidialektala och växlar beroende på situation mellan lokalt folkspråk och finlandssvenska, de två språkarter som tillsammans bildar ett stadsmål när detta talas i socialt skiktade varianter. Folkspråket har som redan nämnts likheter med dialekterna i omlandet, finlandssvenskan återigen likheter med standardspråket såsom det en gång utvecklades i högreståndsmiljö i Åbo och Helsingfors.

Småstäderna Kaskö och Kristinestad har sedan 1700-talet egna stadsmål. Typiskt för dem är att de i huvudsak har lånat ordböjningen från dialekterna men uttalet från högspråket. Stadsmålen är här inte är socialt skiktade utan talas av infödda stadsbor i allmänhet. I Kaskö och Kristinestad har det helt enkelt inte funnits en bildad klass stor nog att utbilda och föra vidare en egen tradition av finlandssvenska som högreståndsspråk. (Ivars 1996: 40–76.)

Hur har den då gestaltat sig, samlevnaden mellan folkets språk och de bildades språk i ett historiskt och samhälleligt perspektiv? En återblick på närmare två hundra år av talad svenska i Finland avslöjar en skarp motsättning mellan stad och bygd, mellan allmoge och ståndspersoner, mellan lägre och högre socialgrupp.

Inledningsvis har jag om motsatsparet använt termerna dialekt och finlandssvenska. Litteraturen som texten bygger på talar oftare om dialekt och högspråk. För konsekvensens skull kallar jag i fortsättningen de två språkarterna för dialekt och högspråk.

Språkklyftan dialekt – högspråk

Det äldsta vittnesbördet om en språkklyfta mellan å ena sidan en dialekttalande allmoge och å andra sidan högspråkstalande ståndspersoner går tillbaka till år 1846. Det kom från prosten Anders Johan Hipping och hans beskrivning ”Om Svenska Språkdialecten i Nyland”. När Hipping växte upp, omkring sekelskiftet 1800, talade man i Nyland allmänt dialekt. Även ståndspersoner talade dialekt, men i följande generation började ståndspersonerna använda högspråk. (Loman 1998: 170–173.)

Orsaken till att överklassen i Nyland omkring 1825 började gå över från dialekt till högspråk hängde samman med landskapets sociala historia. Då landets politiska och administrativa centrum 1812 flyttades från Åbo till Helsingfors, uppstod här en inflytelserik klass av ämbetsmän med kontakter till bruk och herrgårdar i omgivningen. För denna grupp i samhället blev högspråket det språkliga särmärket. Till en början talade man högspråk vid samtal inom den egna gruppen, men omkring 1850 även när man vände sig till allmogen. Högspråket fick i och med det en hög prestige: det blev ekonomiskt lönsamt och socialt passande att tala herrskapsspråk. (Loman 1998: 170 f.)

Dialekten började samtidigt betraktas som en fördärvad svenska, som en urspårad variant av högspråket. Den hade uppkommit som följd av allmogens avskilda läge från moderlandet, ansåg man, och hade därigenom antagit en ovanlig form. Det var en form som i bildade kretsar likställdes med den svenska som talades av ”obildade finnar”. Därav följde att

föragtet för dem hvilka endast talade Nyländska, blef så inrotadt, att bildade personer ej tillåto sina barn umgänge med Allmogens barn och ännu mindre antogo i sin tjenst sådane tjenstehjon genom hvilkas språk barnens uttal kunde blifva bortskämdt och försämradt. (Hipping citerad efter Andersson 1909: 50 f.)

Föraktet bottnade egentligen i okunskap, skriver folkloristen Otto Andersson, för under förra delen av 1800-talet hade dialektforskningen ännu inte kommit i gång. Det var Axel Olof Freudenthal, första professorn i svenska språket vid universitetet i Helsingfors, som på 1870-talet började sätta in de svenska dialekterna i Finland i ett nordiskt och språkhistoriskt sammanhang.

I slutet av 1860-talet fann A.O. Freudenthal att övergången till högspråk hade gått så långt att han som fältforskare hade svårt att få svar på frågor om ”målets egendomligheter” på dialekt. Den nyländska allmogen hade dels genom sin sjöfart, dels genom sin täta beröring med huvudstaden, dels genom sin läskunnighet ”tvenne tungomål i sin makt”, de bildades språk och sin egen dialekt.

Det förra användes städse i umgänget med herremän, den senare vid samtal med likar. Det har häraf inträffat att allmogemålet rönt stor inverkan af den såsom förnämligare ansedda skriftsvenskan och att vid forskningar i målet många svårigheter ställa sig i vägen, enär man alltid tilltalas eller besvaras på ganska god och ren svenska. Direkta frågor angående målets egendomligheter upptagas af bonden med misshag, emedan han anser dem vara gjorda för att drifva gäck med hans tal och allt, som sårar sjelfkänslan, retar denna allmoge: enda utvägen blir derför att under samvaran [!] med bondfolk lägga märke till dess tal och vid första tillfälle anteckna sina observationer. Först efter att en längre tid hafva vistats på ett ställe och om man förstått att göra afsigten med sina spörsmål klar för bonden, kan man hoppas att han oförbehållsamt och efter bästa förstånd skall besvara desamma: för beredvillighet i detta afseende har jag att erkänna tacksamhetsskuld till bonden Arvid Jonasson i Strömfors och dennes husfolk, hvilka under loppet af tvenne somrar lemnat mig många upplysningar i detta ämne. (Freudenthal 1870: 5 f.)

Observationsmetoden fick Freudenthal lov att använda sig av överallt utom i Strömfors, då han skulle fånga särdragen i dialekterna för boken Om svenska allmogemålet i Nyland (1870).

Språkklyftan gjorde sig starkast gällande i trakter där bruks- och herrgårdskulturen stod stark, såsom i Nyland och östra Åboland. Men också i Österbotten fanns det på 1800-talet en motsättning mellan allmoge och ståndspersoner. Här gick skiljelinjen likväl inte mellan bönder och adel, utan mellan bönder och prästerskap. Kyrkoherde B.Fr. Nordlund säger i sin Beskrifning öfver Nerpes socken (1864) att det inom allmogen fanns personer som undvek att tala dialekt vid samtal med ståndspersoner. Budskapet att Närpessvenskan var svår att förstå för en främling hade tydligen gått hem, för här skedde anpassningen självmant.

De af allmogen, hvilka haft mer beröring med ståndspersoner och mera sysselsatt sig med läsning eller vilja anses för mer belefvade, undvika också gerna att i dessas åhöro komma fram med sin hvardagliga ”bondska”, samt efterhärma (”benska”), så godt sig göra låter, den regelrigtiga Svenskan (Nordlund 1864: 28).

Också i Österbotten hade man börjat uppfatta dialekten som ett fördärvat språk som barn till ståndspersoner inte skulle utsättas för. Den inställningen kommer till uttryck i ett brev som Replotprästen C.J. Roos skrev till A.O. Freudenthal 1875.

C.J. Roos var född i en prästfamilj i Kristinestad och hade tydligen som barn lärt sig Närpesdialekten under besök hos morföräldrarna som representerade prästeståndet i socknen (Ivars 2018: 47). Roos blev på förslag av skolmannen Anders Svedberg i Munsala Freudenthals kontaktperson för monografin Ueber den Närpesdialect (1878). I ett brev till Freudenthal den 15 februari 1871 skriver Svedberg:

Rörande uppgifter i öfrigt från andra socknar, kan ingen lemna värderikare anteckningar om Nerpes-dialekten, än Pastor Roos i Replot, i synnerhet som hans fru är bondedotter från Nerpes, och han således genom henne har kunnat erhålla uppgifterna fullständiga (SLS 213b s. 581).

Roos var en av de präster i Finland som tidigare hade lämnat material till Rietzʼ Svenskt Dialekt-lexikon som kom ut 1862–1867. Trots sitt engagemang för dialekten oroade sig också Roos för dess menliga påverkan på de egna barnens språk. I brevet till Freudenthal den 12 januari 1875 skriver han:

Jag har på den af Din hand skrifna lappen sökt rätta några efter min åsigt felaktiga ord, men om jag dermed träffat det rätta, är icke säkert. Och likväl öfvar jag mig alla dagar i allmogemålet, nämligen att tala det. Sedan barnen numera äro fullvexta eller borta, i skola, verkar det icke på något sätt menligt på deras språkförmåga [förmåga överstruket i originalet]. Det är så lätt och roligt att tala allmogemålet. Skada endast att jag icke kan det, utan blandar tillsammans Nerpes och Replotmålen. (SLS 213b: 122 f.)

I Vittisbofjärd i Satakunta var prästerskapet de främsta tillskyndarna av förfinskningen. Hur det gick till när Vittisbofjärd förfinskades framgår av SLS-stipendiaten Isak Smeds berättelse över en forskningsfärd till Vittisbofjärd sommaren 1888. Då tjänstgjorde här präster som motarbetade svenskan som skriftskole- och läsförhörsspråk. Sin ståndpunkt motiverade de med att de svenskspråkiga talade ”en så förvrängd svenska att de lika gott kunde lära sig riktig finska” (SLS 7a: 7; Waldenström 2009: 394).

I Risö s.k. bördetorp dröjde jag 2 veckor. Värdinnan och äldsta dottern talade också svenska, hvarför jag begagnade mig af tillfället att studera dessa personers språk. De andra barnen, tre söner och två döttrar, som redan voro fulla vuxna, samt öfriga personer, en måg med sina barn, talade endast finska, ehuru de voro af svensk härkomst. Då jag frågade efter orsaken härtill, upplyste de mig, att prästerskapet under de senaste årtiondena ålagt dem strängeligen att lära sina barn att läsa finska. Annars skulle de icke slippa fram till Herrans nattvard. Andra orsaker uppgåfvo de också, hvilka hade medvärkat till språkombytet, såsom t.ex. stark inflyttning af finnar. Men det första var dock enligt folkets egen mening den förnämsta orsaken. Barnen hade nödgats börja läsa sina kristendomsstycken på finska, utan att föräldrarna kunnat sätta sig däremot, och småningom hade de äfven vant sig att i sitt tal begagna endast finskan och sålunda med tiden glömt sitt eget modersmål. Hvad hjälpte det sedan, om föräldrarna protesterade? Då skriftskolan var eller skulle blifva endast finsk, måste även den ambulatoriska skolläraren också lära endast finska, ehuruväl han kunde svenska. Han hade nämligen genomgått 2 eller 3 klasser af Björneborgs svenska elementarskola. Men prästerna hade ålagt honom att hålla endast finsk skola och någon annan (svensk) skola fans det icke. De svenska talande hade således tvungits att sätta sina barn i denna enda skola, som fans, och språkförändringen hade sålunda fortgått med ganska god fart, påskyndad af prästerskapet och andra finskt sinnade herremän i kommunen samt af inflyttade finnar. (SLS 7a: 3 f.)

Överallt där Smeds rörde sig i Vittisbofjärd hade finskan blivit det allmänna samtalsspråket, och svenska talades bara undantagsvis av de äldre. Om ett par tre tiotal år skulle det inte längre finnas någon som talade gammalt Vittisbofjärdsmål, förmodade Smeds: ”Ortens präster och herrskap hade hånat och begabbat de svenska talande beständigt för deras ålderdomliga språk, så att de blygdes att tala det” (SLS 7a: 7).

Kultursvenskhet och bygdesvenskhet

Motsättningen mellan dialekt och högspråk hade i slutet av 1800-talet sitt motstycke inom svenskhetsrörelsen, den som på 1880- och 1890-talen blev ett svar på finskhetsrörelsen som hade kommit till något decennium tidigare. Inom svenskhetsrörelsen var man inte ense om hur svenskheten i Finland skulle bevaras. Två politiska linjer tog form inom rörelsen, nämligen kultursvenskheten och bygdesvenskheten. Svenskheten skulle bäst bevaras genom starka svenska institutioner, ansåg man i de kultursvenska kretsarna. Svenska bygder med en genuin allmogeklass var grunden för en levande svensk språkmiljö, för ett Svenskfinland, ansåg man i de bygdesvenska kretsarna. (Rask 1999: 22 f.)

Båda linjerna var företrädda i Svenska litteratursällskapets första styrelse 1885. Estetikprofessorn C.G. Estlander som drev den kultursvenska linjen blev sällskapets förste ordförande, och professorn i svenska språket A.O. Freudenthal som drev den bygdesvenska linjen blev dess förste vice ordförande.

Det brukar sägas att drivkraften bakom dialektinsamlingen på 1800-talet och in på 1900-talet var rädslan för att dialekterna skulle dö ut. Så var inte fallet i Finland. Det var inte den äldsta och bästa dialekten Freudenthal var ute efter, när han grundade Svenska landsmålsföreningen i Helsingfors 1874. Här talade man inte om dialektinsamling som räddningsaktion, utan här ville man med dialekternas hjälp vinna kunskap om svenskarnas äldsta invandring och bosättning i landet. När kom svenskarna till Finland, och varifrån kom de? Så lydde den bygdesvenska agenda som var vägledande för dialektforskningen i Finland före och omkring sekelskiftet 1900. (Ivars 2018: 43–45.)

Herrskap och tjänstefolk

Hippings beskrivning av den dialekttalande allmogens anpassning till högspråk i umgänget med högreståndspersoner i Nyland bekräftas i en studie av Caroline Sandström från 2017. Den handlar om sociala skillnader inom lokalbefolkningen i Pernå och bygger på intervjuer med två informanter med allmogebakgrund, den ena dotter till en landbonde under en slottsegendom i trakten, den andra bondeson och självägande bonde.

Den kvinnliga informanten (f. 1876) hade 1900–1910 varit anställd som sömmerska och husa hos adelsfamiljen von Born på Sarvlax slott i Pernå. En gång hade fru von Born frågat om hon kunde Pernåspråk, för frun hade aldrig hört henne tala det. Visst kunde sömmerskan Pernåspråket. Hur skulle hon inte kunna det, uppfödd i Pernå som hon var. För sig själv tänkte hon att den man umgås med måste man försöka anpassa sig till. Sömmerskan ville inte verka ”klumpig” och hade därför ändrat sitt sätt att tala. (Sandström 2017: 144.) Sömmerskan hade blivit bidialektal, men den självägande bonden (f. 1888) hade i huvudsak bevarat den traditionella dialekten i två inspelningar från 1960 och 1971.

Bidialektala torpare möttes för sin del Evert Stenius av, då han sommaren 1930 kom till Rilax gård i Bromarv för att som stipendiat för Svenska litteratursällskapet teckna upp den lokala dialekten. På frågan om det i trakten fanns personer som talade ”genuin bromarfdialekt” svarade herrskapet på gården att folket i allmänhet talade ett språk som var varken dialekt eller högspråk, utan en ”härlig” blandning av dem båda. (Stipendiatberättelse i FMK 34f: 312–319.)

Det visade sig snart att torparna som Stenius skulle fråga ut om dialektord också kunde det ”finare” språket. Han fick därför använda all sin uppfinningsförmåga för att få reda på hur orden han sökte uttalades på traditionell dialekt. Han hittade på att kränga av sig rocken och börja hjälpa torparna i arbetet, som gick ut på taktäckning. Så kunde alltså dialektuppteckning också gå till på 1930-talet.

Att sålunda under arbetets gång göra anteckningar var ingen bekväm sak, nej i sanning. Det var t.ex. fara värt, att man slintade och rutschade nedför taket, om man var litet oförsiktig. Och den ställning man intog, var sannerligen icke särdeles ägnad att underlätta skrivandet. Men jag ansåg det vara ändamålsenligast; om det verkligen är det, kan jag inte avgöra. Enligt min uppfattning är det det. Jag försökte länka ”gubbarnas” uppmärksamhet på saker, som jag ville ha reda på, utan att direkt ställa någon fråga. Detta var alldeles oundgängligt i synnerhet i början, då jag ännu ej var intim bekant med dem, ty på en direkt fråga undveko de att svara eller också svarade de, att de inte veta. Denna taktik vållade mig stora svårigheter till en början, men småningom vann jag en viss färdighet däri och använde den ofta även senare, då alla skrankor mellan ”gubbarna” och mig redan nedbrutits. Den hade den stora fördelen, att ”gubbarna” inte blevo fundersamma, ej heller strävade efter att ge ett fullgott ”svar”, utan ”svaret” blev just det, de i vardagslag gåvo på en dylik ”fråga”. (FMK 34f: 314.)

Redan under de första veckorna i fält märkte Stenius att dialekten varierade efter ålder. Folket på Rilax och i trakterna däromkring kunde följaktligen delas upp i två grupper. ”Språkbruket hos personer över 60 år och personer under 40 år uppvisade tydliga olikheter” (FMK 34f s. 315). Den första gruppen brukade äldre former som mytji ’mycket’, da:in ’dagen’ och kveld ’kväll’. Den andra gruppen brukade yngre former som myki, da:gin och kvell.

Språket var sålunda statt i utveckling mot en allt större likhet med det högre talspråket. Den utvecklingen satte Stenius i samband med skolan, där alla lärde sig läsa och skriva skriftspråk. Men han pekade också på de förbättrade kommunikationerna, det allt livligare umgänget med personer från andra orter och från städerna. I kyrkbyn var språket jämförelsevis fritt från dialektala former, beroende på inflytande från de talrika sommargästerna.

Stenius var son till en överstelöjtnant i Ekenäs och uppfattades av Rilaxfolket som en herreman. Till Stenius fördel kan sägas att han inte bara fann sig väl till rätta med torparna, utan att han även framsynt nog tog vara på den språkliga variation han observerade bland dem. Hans anteckningar tar ofta upp två eller tre varianter av ord vid sidan av varandra, både äldre och yngre varianter.

Dialekt och folkskola

I det svenska Finland blev motsättningen dialekt–högspråk framför allt en utmaning för skolan. Hur skulle elever med en dialektal bakgrund lära sig en naturlig finlandssvenska i tal? Hur skulle de lära sig högsvenska, som man sade och fortfarande säger ute i bygderna?

Skolan har därför en framskjuten plats i diskussionen om relationen mellan dialekt och högspråk. Hur frågan har gestaltats i läroplaner och läromedel från folkskola till grundskola analyseras i en artikel av Sven-Erik Hansén (2019: 165–201).

År 1866 fick Finland en fyraårig folkskola, men det var först genom läropliktslagen 1921 som folkskolan blev obligatorisk och sexårig. Åren 1972–1977 skedde sedan övergången till grundskola. (Uppslagsverket Finland, art. folkskolväsen.)

Skolan hade från början en negativ inställning till dialekter. Den inställningen märkte jag själv av i mitt fältarbete med informanter födda i slutet av 1800-talet. Det var inte alltid den äldsta generationen i en gård som talade dialekten renast och bäst, utan de yngre generationerna. De gamla var mer benägna än yngre att ”benska”, att ”tala bättre”, när bandspelaren kom i gång vid inspelning av dialektintervjuer. Jag tolkar detta som ett utslag av den tidiga folkskolans avvisande hållning mot dialekter.

Enligt läroplanen 1881 skulle eleverna lära sig högspråket genom att jämföra formerna i sitt eget talspråk med motsvarande former i läseboken. På så sätt skulle eleverna bli medvetna om vad som var korrekt språkbruk, det vill säga ett språkbruk liktydigt med högspråket. Trots att folkskolan skulle vara en skola för ”folkets barn” innebar metoden i praktiken en idealisering av högspråket. Idealiseringen svarade mot den kultur som odlades i bildade kretsar i städerna, kultursvenskheten, samtidigt som bygdesvenskheten på 1870- och 1880-talen hade vuxit till en folklig samlingsrörelse. (Hansén 2019: 175 f.)

Jämförelsen utföll alltid till dialektens nackdel. Det egna språket var ett sämre språk än det språk som talades av den bildade klassen i landet.

Den reserverade eller till och med negativa inställningen till dialekter hos den kulturella eliten uppfattas som ett angrepp riktat mot den muntliga allmogekulturen och den mentalitet den förutsätter och återskapar. En del av allmogens motstånd mot organiserad folkundervisning kan därför uppfattas som ett försvar av traditionella sätt att leva, tänka och uppleva. Kraven på att överge hävdvunna dialekter hotar att bryta sönder allmogens stabila sociala och kulturella normer. (Hansén 2019: 176.)

En person som satte stark prägel på både lärarutbildningen och modersmålet i folkskolan under en lång följd av år var Karl Johan Hagfors. Han var född och uppvuxen i det dialekttalande Nedervetil och är bland dialektforskarna känd för sin doktorsavhandling Gamlakarlebymålet, som han disputerade på 1891. Samma år blev han lektor i modersmålet vid Nykarleby seminarium, där han blev kvar fram till pensioneringen 1930. I seminariet tog Hagfors som sin uppgift att anpassa undervisningen till rådande förhållanden i svenskbygderna i landet. Besök i en rad folkskolor i Österbotten 1893 bekräftade hur svag undervisningen i modersmålet var. Lärarna talade ett språk som var starkt påverkat av dialekten, och de klarade inte av att lotsa in eleverna i skriftspråket som för dessa var ett nytt språk. (Hansén 2019: 178–181.)

Innanläsning var den metod Hagfors lanserade för att lära blivande lärare och dessa i sin tur sina elever ett korrekt uttal. Metoden gick ut på tydlighet i uttalet. Om ett ljud uttalades fel, skulle läraren ge modellen genom att uttala ordet rätt. ”Öfriga olater rättas bäst genom att läraren icke låter barnet fortsätta, innan det uttalat ett ord eller en mening högt och tydligt och med riktig betoning” (Hansén 2019: 182).

Hagfors eget förhållande till dialekten var problematiskt. Å ena sidan representerade dialekten hembygden och de människor han där vuxit upp med. Å andra sidan såg han bakom folkskoleidén en social utjämning som samtidigt innebar en språklig utjämning. Han var förtrogen med de hinder dialekten kunde utgöra för den som ville bryta sig ut ur bondesamhället och dess livsmönster. (Hansén 2019: 182.)

På 1930-talet trodde Hagfors att det inte skulle dröja alltför länge förrän dialekterna dog ut, och det såg han bara en fördel i. Det är en förhoppning som ännu inte – 2020 – har infriats.

För närvarande befinna sig våra dialekter i en svår brytningstid, och det torde icke dröja alltför länge, innan de dö ut. Vetenskapsmän beklaga detta sakförhållande, emedan bygdemålen lämna viktiga bidrag till språkhistorien. För en äldre generation ha allmogemålen ett stämningsvärde, som gjort bygdernas folk intressant; nu utjämnas allt, menar man, och det s.k. folket förlorar sin karaktär och ursprunglighet.

Härvid bör man emellertid icke glömma, att språkljuden i våra folkmål äro kända och upptecknade liksom också deras ordskatt till en väsentlig del. Och om ett visst språkligt stämningsvärde försvinner med ett döende folkmål, så vinnes något mycket mera: bygdens folk sammansmälter språkligt med de bildade klasserna och med stadsbefolkningen, dess kulturliv blir rikare, och det kan bättre göra sig gällande i den allmänna sammanlevnaden, om det behärskar den högre språkformen. (Hagfors 1932: 59.)

Livet och den allmänna utvecklingen såg Hagfors som orsak till att dialekterna var i fara att dö ut. Velocipeden och bilen hade sannolikt varit mer verksamma än skolan för den allmänna nivelleringen, tänkte han. I södra Finland redde sig ungdomen rätt väl med herrskapssvenskan, tack vare kontakten med sommargäster, stadsbor och herrskap på landet. ”På detta sätt utplånas dialekterna småningom, och en dialektfärgad högsvenska kommer i stället. Tyvärr bereda de främmande orden fruktansvärda svårigheter för landsbor utan språklig skolbildning.” (Hagfors 1932: 59 f.)

År 1927 kom det ut en ny läroplan för folkskolan, en plan som i praktiken innebar föga nytt. Under 1930- och 1940-talen märktes två olika sätt att förhålla sig till dialekter. Det ena var tolerant och inkluderande: läraren skulle inte betrakta dialekten som någon nedsättande eller förargelseväckande företeelse. Det andra var avvisande och exkluderande: dialekterna var det svåraste hindret för en framgångsrik undervisning i rättskrivningen. I läroplanen 1952 betonades skolans ansvar för elevernas muntliga och skriftliga språkbehandling. Med ökad säkerhet i språkbehandlingen skulle språket i själva verket bli ett värdefullt redskap för dem. (Hansén 2019: 188–190.)

Dialekt och grundskola

För grundskolan skrevs nya läroplaner, men övergången till den nya skolformen förde inte genast med sig en förändring i synen på modersmålsämnet. Läroplanen 1970 blev ett hastverk, där den kultursvenska traditionen från folkskola och läroverk levde kvar (Hansén 2019: 190 f.). ”Här slås man av den hårda och helt oförstående inställning som läroplanen visar mot dialekten, barnets verkliga modersmål, och till det dialekttalande barnets problem” (Loman & Schybergson 1981: 121).

I jämförelse med hastverket 1970 kom läroplanen 1977 att framstå ”som något av ett genombrott på modersmålspedagogikens område”, säger Loman & Schybergson i sin analys av förhållandet mellan dialekt och högspråk i modersmålsundervisningen (1981: 121–130). ”Modersmålet i grundskolan” (MIG 77) gav en mer nyanserad bild av språkets variation än de tidigare läroplanerna för folkskolan hade gett. Den stora frågan var hur dialekt och högspråk skulle förenas i skolarbetet så att resultatet blev ett slags tvåspråkighet. Hur skulle skolan kunna ge den dialekttalande eleven säkerhet i bruket av högspråket i tal och skrift? Och samtidigt låta eleven behålla sitt modersmål som ett uttryck för tillhörighet med ursprunget?

I fråga om uttalet ansåg MIG 77 att skolan inte skulle kräva en fullständig anpassning till högspråksidealet. En viss regional, social och individuell variation i uttalet av enskilda ljud och ord måste accepteras, liksom variation i intonation och satsmelodi som signaler om den talandes sociala eller regionala tillhörighet. Viktigast var att det talspråk som eleverna lärde sig i skolan var baserat på högspråkets ordförråd och grammatik. (Loman & Schybergson 1981: 124.)

Dialekt och gymnasium

Läroplan 1977 för det så kallade kursbundna gymnasiet innehöll också nyheter. Den utgick från att eleverna på gymnasiestadiet formellt behärskade högspråket i tal och skrift. Liksom i MIG 77 skulle talspråksvarianten vara baserad på högspråkets lexikon och grammatik, men regionalt färgat uttal skulle accepteras. Läroplanen anlade i och med det en helhetssyn på det finlandssvenska samhället och den språkliga variation som det kännetecknas av. Skolan skulle förmedla en insiktsfull och förstående syn på variationen: ”Hemmets språk måste stödjas i en tid av påfrestningar för svenskheten i Finland” (Loman & Schybergson 1981: 130 f.).

Till nyheterna i gymnasieplanen hörde att dialekterna infördes som stoff i själva undervisningen. Syftet var bland annat att ge en överblick av det nordiska språkområdet och de finlandssvenska dialekternas samhörighet med detta i ett historiskt, geografiskt och socialt perspektiv. Detta ställde i sin tur krav på modersmålslärarens ämnesteoretiska utbildning.

Nya metoder för undervisningen

I det svenska Finland hade språkpolitiken följt en högspråklig linje, och någon annan linje var knappast heller tänkbar. Bara högspråket hade en kodifierad norm, och högspråket åtnjöt dessutom ett högt anseende i samhället. Skolans mål att lära ut högspråket i tal hade ändå inte nåtts. Eleverna talade inte högspråket lika ledigt och fritt som de talade dialekten, konstaterar Bengt Loman i sin inbjudan till symposiet ”De finlandssvenska dialekterna i forskning och funktion” 10–11 november 1979. Det fanns ingen övningsbok i högspråket som andraspråk för dialekttalande barn. Undervisningen måste därför snarast förses med kompletterande läromedel. (Loman 1981: 22.)

För skolans mål att bibringa eleverna säkerhet i bruket av högspråket, utan att detta gick ut över dialekten, behövdes en mer målmedveten insats för undervisningen, ansåg Bengt Loman. Detta gällde inte minst trakter där dialekterna befinner sig på stort avstånd från högspråket. Där behövdes en insats baserad på insikten att högspråk och dialekt är två olika språk. De är helt enkelt två olika språksystem med olika regler för uttal, böjning och syntax, vilket kräver särskilda beskrivningar. I själva verket talar så gott som alla finlandssvenskar högspråket med lokal accent. De har då tillägnat sig högspråket tillfredsställande, även om lokala uttalsvanor har kritiserats som ”obildade, eller ovårdade och vulgära”. Denna intolerans var nu mogen för omprövning. (Loman 1984: 47–51.)

Det var främst genom skriften som eleverna skulle erövra högspråket. De skulle lära sig ett talspråk baserat på skriftspråkets ordböjning och meningsbyggnad, men ett talspråk som samtidigt visade stor tolerans mot regional färgning av uttalet. I tal kan högspråk återges på olika sätt, och det ena sättet är inte värdefullare än det andra. Skolan skulle i alla fall inte medverka till att utplåna elevernas egentliga modersmål, bygdens eget språk som djupt berör människors identitet. (Loman 1984: 55–59.)

Vad modersmålet behövde var alltså nya metoder för undervisningen. Där kunde språkforskningen komma lärarna till mötes genom att analysera situationen och ta reda på vilka svårigheter som var typiska för vilka regioner. Modersmålslärarna behövde insikter i språkgeografi, språkhistoria och språksociologi, och de måste känna till särdragen i dialekterna. Som professor i svenska språket vid Åbo Akademi införde Loman nu både sociolingvistiken och strukturalismen som ett led i skapandet av nya läromedel för skolan. Med de nya ämnesområdena bidrog han samtidigt verksamt till paradigmskiftet inom nordistiken i Finland på 1970-talet. Exempel på studier inom den strukturalistiska traditionen är Barbro Wiiks Kvevlaxdialektens fonologi (1986) och Studier i de österbottniska dialekternas fonologi och morfologi (2002) (Ivars 2004: 38 f., 2018: 62).

Bengt Loman kom utifrån och såg med nya ögon på förhållandet mellan dialekt och högspråk i skolan. Han kunde sätta in den finlandssvenska situationen i ett större sammanhang, för han kom med erfarenheter inte bara från de nordiska länderna Norge och Danmark utan också från England, Flandern, Tyskland, Schweiz och Italien. I de här länderna accepterade man variationen, och här kunde man lägga märke till en allmän liberalisering av attityderna till talspråket. ”Vår gamla världsdel Europa är i själva verket ett stort dialekttalande område.” Dialekterna i det svenska Finland var därför inte något särfall som man skulle tala tyst om. (Loman 1984: 59–61, citat s. 61.)

Vid Åbo Akademi blev Lomans dialekttalande studenter engagerade i frågan om dialekt och skola. En av dem var Barbro Wiik, som har granskat 1994 års läroplan för grundskolan med avseende på synen på dialekt. Den nya läroplanen visade en för finlandssvenska förhållanden generös attityd gentemot språklig variation, blev hennes bedömning. På lågstadiet skulle eleverna läras att uttrycka sig naturligt och begripligt med en språkform som lämpade sig för den aktuella situationen. På högstadiet betonades högspråket mera. Där var det viktigt att eleverna fick tillgång också till högspråket ”som naturlig uttrycksform i tal och skrift”. (Wiik 1997: 333–339.)

Under 20 år, från 1970-tal till 1990-tal, hade dialekterna nästan inte försvagats alls, vilket betydde att 1970-talets förväntningar på en snar dialektdöd inte hade slagit in när den nya läroplanen skulle skrivas 1994.

Attitydförändring

Under 1990-talet gick dialektdebatter tidvis heta i tidningsspalterna och tonen kunde vara nog så hätsk. I radion fick man inte läsa FNB-nyheter med österbottniskt tonfall. I lokaltidningen Syd-Österbotten ondgjorde sig inflyttade över det utbredda dialekttalandet i Närpes. Hela Österbotten talar dialekt, men det är bara i Närpes som dialekttalandet har blivit ifrågasatt och föremål för debatt. Här gick det så långt att bildningsnämnden på 1990-talet utfärdade förbud mot dialekttalande i skolan. Det blev en riksnyhet som förde tankarna till förbudet mot finska i skolorna i svenska Tornedalen på 1930-talet.

Det verkar som att dialektdebatterna nu har ebbat ut. De som kommer från bildade kretsar och talar standardspråk i regional tappning har kanske insett att det i vår mångkulturella moderna tid inte bara är olämpligt, utan rent av obildat eller främlingsfientligt att öppet uttrycka dialektförakt. Dialekt är identitet, och även de som växer upp med en dialekt har rätt till respekt för sitt modersmål. Attityderna till språklig variation har så småningom förändrats i en mer tolerant riktning, och det tror jag vi har läroplanerna för grundskola och gymnasium 1977 att tacka för.

År 2013 genomförde Svenska litteratursällskapets språkarkiv en webbenkät med titeln ”Dialekt, stadsspråk eller finlandssvenska – vad talar du?” (SLS 2256). Utifrån svaren på enkäten är motsättningen mellan dialekt och högspråk numera inte längre lika skarp som den en gång var. (Webbenkäten citeras också i Ivars 2015: 26–39.)

De som gjorde sig mödan att besvara enkäten 2013 hade ett uttalat intresse för språkets variation. Svaren visar följaktligen en tolerans som strängt taget inte behöver vara allmänt utbredd hos den stora allmänheten. Vad som sägs ”mellan skål och vägg” är det förstås svårare att komma åt. En informant från norra Österbotten sammanfattar i alla fall utvecklingen så här:

Jag tycker absolut att det är en tillgång att behärska en dialekt. Det är dels en länk tillbaka i tiden, men det är ju ofta också ett helt eget språk med egen grammatik och egen vokabulär och ordförråd. Jag hör ju till den generation som från skolans sida blev uppmuntrad till att lägga bort dialekten och också fick lära oss att den var ”mindre fin”, det var bondskt och obildat att tala dialekt. Vilket väl egentligen är värderingar som säger mera om de som uttalar dem än om de som utsattes för dem. Men jag kan inte tycka att det var fel att vi uppmuntrades att använda standardsvenska (minus värderingarna då) eftersom det är ett språk vi behöver för att kunna kommunicera både inom Svensk-Finland och ut till Sverige. (Kvinna f. 1954, SLS 2256; 42.)

En annan informant från samma landsdel pekar på globaliseringens betydelse för attitydförändringen:

Jag tror alltså att godkännandet av dialekten till stor del kommer av en neutraliserad syn på människors språkanvändning över lag. Globaliseringen bidrar säkert, såväl stads- som landsortssamhällen bebos av människor som talar en mängd olika språk. Flyktingmottagningen och invandringen har varit rätt stor i Österbotten, vilket bidrar till ett multikulturellt samhälle. Dialekt respektive stadsspråk blir helt enkelt språk bland andra språk i skolan, i affären, på konditoriet, på arbetsplatsen, i medierna. Att då framhärda i en nedlåtande syn på dialekten känns ålderdomligt. (Kvinna f. 1951, SLS 2256; 64.)

En informant från östra Nyland berättar även han om en ny inställning till dialekter, från den gamla folkskolans negativa syn till 2000-talets acceptans:

Vårt gamla språk används helt normalt – beroende på person förstås. Det är inte en generationsfråga för vissa äldre försöker tala ”fiint” mer än många yngre. Man kan se det negativa inflytandet från lärarna på 30-talet som jagade ”den fula dialekten” och min mamma var tyvärr uppfostrad i den traditionen. Till all tur pratade vi i alla fall te vaanli språåtji hemma. Mina farföräldrar kunde inte något annat. Egentligen har situationen förbättrats de senaste åren. Det gamla språket har fått högre status även om en del fortfarande försöker tala ”fiint”. Och intressant nog har Internet gjort det lättare att bibehålla språket. Också Östnyylensk lesanbook har lett till att vi fått ett skriftspråk så det är inte längre bundet enbart till talet. (Kursiveringen min; man f. 1946, SLS 2256: 409 f.)

De tre informanterna ovan står ändå inte oemotsagda i webbenkäten. Intressant nog är det yngre informanter som anser att den gamla motsättningen dialekt–högspråk lever kvar. I Finland, kanske mer än i Sverige, finns det ”en näsan i vädret-attityd mot dialekter”, säger en kvinna f. 1986 i norra Österbotten. Attityderna bland stadsbor eller andra som inte talar dialekt är rätt så oförändrade, säger en Vasakvinna f. 1976, och fortsätter: ”Det är lätt att driva med dialekter och det uppfattas kanske inte så fint att ’bryta på dialekt’.” En kvinna f. 1991 i Helsingfors säger att man i dagens samhälle har en tendens ”att se lite ner på dialekter”. Hon anser själv att dialekter berikar språket, och hon sätter värde på att alla trots dialekterna talar samma språk. Har de yngre kvinnorna fingret på tidens puls? Är motsättningen dialekt–högspråk i själva verket mer seglivad än man skulle tro?

Av enkäten framgår det vidare att man väljer språk efter tillfälle. Att välja språk är att visa respekt, och man ska vara lyhörd för situationen. Tillfällen där dialekttalande väljer eller föredrar högspråk framför dialekt är offentliga framträdanden. Tal, föredrag och presentationer inför publik ska hållas på högspråk, för trovärdighetens skull. Vill man framstå som professionell ska man tala högspråk.

Modersmålet, om det så är dialekt eller högspråk, berör människors innersta känslor.

Dialekten som uttryck för identitet och tillhörighet kan illustreras med följande citat ur språkarkivets frågebrev 1992 ”Vad talar du”? Det här citatet kan många dialekttalande säkert känna igen sig i:

Plötsligt bara när jag hör den sistnämnda [Borgådialekt] i vimlet på Alexen [Alexandersgatan i Helsingfors] el. på Svenska teatern stiger det upp en varm glädje inom mig, där är en av de mina och mina tankar och känslor går med rasande fart tillbaka i tiden, till barn- och ungdomstiden. Dialekten är en förenande faktor i bygemenskapen, byarna emellan och i hela socknen. (Man f. 1927, SLS 1746: 735.)

Dialekternas ställning i samhället på 2000-talet

I trakter med starkt avvikande dialekter är det vanligt att man blir tvåspråkig, bidialektal. Man väljer språk beroende på vem man talar med, var och om vad. Det är den bild av läget som framträder i webbenkäten 2013. Däremot kan situationen för de lokala dialekterna variera från landsdel till landsdel, vilket belyses i det följande. (Ivars 2015: 26–35.)

I Österbotten har de lokala dialekterna sitt starkaste fäste i Finland i dag. Där är de sedan tusenårsskiftet rent av på frammarsch. Man talar dialekt i allt fler sammanhang, och man hör alltmer dialekt i regionalradion. Mer än någonsin tidigare skriver man också på dialekt. Dialekt i skrift är inte någon ny domän i sig, men nyheten består i att dialekterna har erövrat populärmusiken och de sociala medierna. Det skrivs låttexter på dialekt, det chattas och det skrivs textmeddelanden samt Facebooksidor och bloggar på dialekt. Man ”skriver som det låter”, och man utvecklar egna system för att återge dialekt i skrift.

Dialekterna fyller en funktion som ett kitt i den sociala gemenskapen, i lokalsamhället lika väl som i landskapet i stort. Det är dialekt man kommunicerar på inbördes i ”Svenska Österbotten”. En informant i webbenkäten 2013 som kunde överblicka kustlandet i hela dess längd, född som hon var i Kaskö och bosatt i Karleby, beskriver situationen så här:

Jag skulle säga att dialekten används i vardagen överallt. Man slår över till standardsvenska bara i högtidliga sammanhang eller om man märker att motparten talar standardsvenska. Då slår man förresten över till finska i Karleby. Jag tycker att dialekternas ställning är stark i Österbotten. Man är stolt över sin dialekt och lyfter fram den i olika sammanhang. Säkert finns en plats för dialekterna i globaliseringens tidevarv eftersom lokalsamhället är och består. (Kvinna f. 1959, SLS 2256: 209.)

I vissa trakter där finskan är så stark att växlingen sker mellan dialekt i hemmet och finska i samhället i övrigt, och i trakter där dialekten är så stark att den används både i och utanför hemmet kan högspråket rent av bli lidande. Målet att lära eleverna ett naturligt högspråk blir i sådana trakter en evighetsfråga för den svenska skolan.

Åländska är det ord ålänningarna själva använder om talspråket på Åland. Det är med andra ord en regional varietet och inte lokala dialekter som karakteriserar språkbruket i det här landskapet, speciellt på fasta Åland. I skärgården är dialekterna bättre bevarade, i Eckerö i väster samt i Kökar och Brändö i öster. Många ålänningar använder dialektmarkörer som inga ’inte’, någge ’något’ samt kortformer som sku, far och int även i skrift, på Facebook, i sms och chatt. Åländskan är rätt väl bevarad, även om den tenderar att jämnas ut bland yngre personer, säger en informant född 1963 i Geta. Generationen före henne, 1940- och 1950-talisterna, talar enligt henne än i dag utpräglad åländsk dialekt. (SLS 2256: 230.)

Det allmänna intrycket av enkäten 2013 är att dialekterna i Åboland har en ställning som sviktar. Mest dialekt talas det i landskapets västra del, i Houtskär. Där är dialekten alltjämt väl bevarad och omhuldad av infödda Houtskärsbor. Det säger en kvinna som var född i Houtskär men bosatt på Åland. Hon skulle aldrig glömma dialekten. (SLS 2256: 238.)

Österut i landskapet, i Korpo och Pargas, verkar närheten till Åbo spela en roll för språkutvecklingen. I Åbosvenskan finns modellen, åtminstone för dem som skaffar sig en högre utbildning och vill lägga bort dialekten eller bli tvåspråkiga på dialekt och högspråk.

Verkar vara i avtagande i takt med att den äldre generationen dör bort. Äldre personer talar på ett litet annat sätt än yngre, dialekten lever och förändras med användarna. Jämfört med för 10–15 år sen hör jag alltmera sällan den ”äkta” pargassvenska som t.ex. mina föräldrar talade. (Kvinna f. 1953, SLS 2256: 257.)

Det uppges att de som föddes 1950–1980 inte uppskattade sina dialekter utan ville tala en ”bildad svenska”. Problemet för yngre generationer med intresse för lokalspråken är att det har uppstått ett vakuum där det gäller att upptäcka dialekterna på nytt. (SLS 2256: 257, 260, 273 f.)

I Nyland tycktes dialekternas ställning 2013 variera regionalt med avståndet till högspråket: ju större likheter desto svagare ställning, ju större skillnader desto starkare ställning. Västnyländskan skiljer sig inte så mycket från högspråket, men med sitt specifika tvåaccentsystem, sin slutledsbetoning (gräs'and, smör'byttå) och sin villkorliga apokope (dåm fikk fara senn ’de fick fara sedan’ men jölp till ’hjälpa till’) fyller den en klart identitetsskapande funktion. I östra Nyland tenderar dialekterna för sin del att gå i arv från generation till generation. I början av 2000-talet fick dialekterna här ett uppsving, precis som i Österbotten i både nya och gamla medier. I ”Föjsbookin” diskuterade man på dialekt – eller stadsmål, och i Radio Östnyland fördes 2012 seriösa diskussioner och ”inte bara buskisrevy” på dialekt. I Mellannyland talas det naturligt nog inte lika mycket dialekt som i landskapets västra och östra del. Stor inflyttning, pendling och förfinskning försvagar här dialekternas konkurrenskraft gentemot finska och Helsingforssvenska. (SLS 2256: 301, 317 f., 320, 337.)

”Både barn och vuxna med rötter i trakten talar dialekt”, säger en inflyttad österbottning i Borgå (SLS 2256: 403). Bidialektism kan här fungera som skydd för dialekter som skiljer sig starkt från högspråket, säger en östnylänning själv.

Givetvis måste man ibland byta till ”fiint språåk” för en del förstår inte te vaanli språåtji men annars pratar jag te gamal språåtji. Jag glider aldrig utan byter helt och hållet till ett annat språk. Jag avskyr blandning av språk. Ibland kan man förstås sätta in ord och uttryck från ett annat språk men då med tydliga ”citationstecken” som traditionen bjuder. Då man sätter in ett ord eller uttryck från ”höugsvenskån” så uttalas det med helt annorlunda betoning. (Kursiveringen min; man f. 1946, SLS 2256: 409 f.)

Folkspråk och högspråk i stadsmiljö

Den socialt betingade variationen mellan folkspråk och högspråk i städerna har inte rönt lika stor uppmärksamhet som motsättningen dialekt–högspråk. Men så fanns det heller inte någon större kunskap om språkvariationen i städerna, förrän projektet Finlandssvenska stadsmål genomfördes under förra delen av 1990-talet. Fyra städer som då undersöktes med avseende på social variation var Jakobstad och Kristinestad i Österbotten, Ekenäs och Lovisa i Nyland. (Rapporter i Ivars 1996 och Gullmets-Wik 2004.)

I tre av de undersökta städerna – Jakobstad, Ekenäs och Lovisa – visade sig talspråket vara klart fördelat på ett folkspråk som var besläktat med dialekterna i omlandet och ett högspråk som varierade från stad till stad. I Jakobstad och Ekenäs hade dialekterna i grannskapet fått status som folkspråk. I Lovisa hade det utbildats två språkarter, ett lokalt stadsmål som talades av stadsbor i lägre samhällsställning och högspråk som talades av stadsbor i högre samhällsställning. I Kristinestad talades däremot bara folkspråk, det lokala stadsmålet som bildar en mellannivå mellan omgivande dialekt och högspråk.

Vad som överraskade mest i stadsmålsundersökningen var den åldersbetingade variationen. I de fyra städer som ingick var det nämligen inte den äldsta åldersgruppen, 60–77 år, som talade mest lokalspråk, utan den yngsta, 16–20 år. En liknande variation observerades 1980 i Trondheim: unga stadsbor visade en ökande tendens att använda ett starkt lokalfärgat talspråk i alla situationer. (Gullmets-Wik 2004: 207–215.)

Också talspråket i huvudstaden talas i olika varianter. Det vore därför fel att tala om talspråket i Helsingfors som ”helsingforsiska” – variationen är för stor för att det skulle kunna kallas ett lokalspråk.

Inte ens uttalsmässigt kan man tala om EN typisk helsingforsiska. De sociala skillnaderna är för stora inom staden och samma uttalsdrag finns också i andra språkmiljöer i södra Finland. Generationsskillnader finns också. Så nej, helsingforsiskan är inte ett lokalt språk, snarare en regional varietet som också finns långt utanför stadens gränser. (Kvinna f. 1946, SLS 2256: 368.)

Avslutning

I ljuset av Språkarkivets webbenkät 2013 är de stora motsättningarnas tid förbi. Svaren på enkäten visar en ökad tolerans för språklig mångfald, något som kan sättas i samband med de mångkulturella samhällen som flyktingar och arbetskraftsinvandring har bidragit till, i både stad och bygd. Dialekt och högspråk har blivit språk bland andra på arbetsplatser och offentliga platser i allmänhet.

När vi kommer fram till 2000-talet, då har också spådomarna om dialekternas snart förestående död tystnat. Dialekterna har inte ersatts med högspråk, såsom man förr befarade – eller hoppades – skulle ske för att bli kvitt problemet med dialekttalande elever. Nu har man i stället börjat fråga sig vad det är som gör att dialekterna lever kvar, om också mer eller mindre uppblandade med högspråket.

Man skulle gärna tro att det är den äldsta generationen som talar mest genuint lokalspråk i såväl stad som bygd. Men så var det som vi ovan sett inte i de fyra städer som ingick i projektet Finlandssvenska stadsmål. Där var det inte de äldsta stadsborna som talade mest folkspråk. Det gjorde i stället ungdomarna i 16–18-årsåldern. Liknande erfarenheter av fältarbete ute i bygderna har jag själv gjort. Det var inte alltid den äldsta generationen i en gård som talade dialekten renast och bäst. Det gjorde i stället de yngre generationerna, som inte hade låtit sig hämmas av den tidiga folkskolans negativa hållning till dialekter.

Kan det vara så att barn och ungdomar inom sig vet något som äldre människor inte vet eller har glömt? Inser de unga intuitivt vikten av att skapa sig en lokal identitet förankrad i det lokala språkbruket? En lokal identitet som grund för de större identiteter vi senare i livet lägger oss till med: en finlandssvensk, en finländsk, en svensk, en nordisk eller en ännu större global identitet? Det språk vi växer upp med är och förblir gärna ”hjärtespråket” för oss. Det är vårt fäste i tillvaron, vårt andliga hem. Det kan vara något som språkliga minoriteter i högre grad än majoriteter har insett. ”Hjärtespråket” är ett ord som hittas nästan bara på webbplatser som gäller samiskan och strävandena efter att bevara den som ett levande språk i Sverige.

Alla de språkarter som kan urskiljas inom den talade svenskan i Finland – dialekter, stadsmål, regionalspråk, högspråk – behövs hur som helst, för de kompletterar varandra. Vi behöver dem dels som uttryck för olika identiteter, dels för olika funktioner i samhället. Det gäller bara att välja sina tillfällen, när man talar sitt hjärtespråk och när man talar högspråk och med vem. Skolan har alltjämt en viktig uppgift i att lära ut ett naturligt och vårdat högspråk, men ett högspråk som tillåter regional variation i uttalet.

Den rika variation som är den finländska svenskans särmärke framför andra, den kommer under överskådlig tid att bestå. De som kommer till världen i det svenska Finland just nu, omkring år 2020, de föds in i en språklig mångfald som de kommer att föra vidare århundradet ut. Det ska stora sociala omvälvningar till för att ändra på det förhållandet.

Källor och litteratur

Arkivsamlingar

Institutet för de inhemska språken, Helsingfors

FMK (Folkmålskommissionen) 34f. ”Berättelse om undertecknads resa som Sv.

Litt-s:s stipendiat sommaren 1930.” Evert Stenius. Bromarv 1930.

Svenska litteratursällskapets samlingar, Helsingfors

SLS 7a. ”Reseberättelse, afgifven till Svenska litteratursällskapet öfver den forskningsfärd, som med dess medel företogs till Hvittisbofjärd, Norrmark och Sastmola sommaren 1888.” Isak Smeds. 1888.

SLS 213b. Brev från Anders Svedberg till A.O. Freudenthal 15/2 1871. Brev från C.J. Roos till A.O. Freudenthal 1871–1875.

SLS 1746. Svar på språkarkivets frågebrev ”Vad talar du?” 1992.

SLS 2256. Svar på språkarkivets webbenkät ”Dialekt, stadsspråk eller finlandssvenska – vad talar du?” 2013.

Litteratur

Andersson, Otto 2009: Ur den svenska folkdiktsforskningens historia i Finland. I:

Brage. Årsskrift IV. Utgiven av Föreningens sektion för folkdiktning. Helsingfors 1910. S. 37–93. http://runeberg.org/brage

Freudenthal, A.O. 1870: Om svenska allmogemålet i Nyland. Bidrag till kännedom af Finlands natur och folk. H. 15. Helsingfors: Finska vetenskaps-societeten.

Freudenthal, A.O. 1878: Ueber den Närpesdialect. Bidrag till kännedom af Finlands natur och folk. H. 30. Helsingfors: Finska vetenskaps-societeten.

Gullmets-Wik, Marie-Charlotte 2004: Backa och backe, glader och glad. Formväxling i talspråket i Jakobstad, Kristinestad, Ekenäs och Lovisa. Studier i nordisk filologi 82. Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland 674. Helsingfors.

Hagfors, K.J. 1932: Våra folkmåls uppkomst. I: Kalender utgiven av Svenska Folkskolans Vänner 1932. Helsingfors. S. 53–61.

Hansén, Sven-Erik 2019: Från folkskola till grundskola – aspekter på språkutveckling och språkvård. I: Tandefelt, Marika (red.), Finländsk svenska från 1860 till nutid. SSLS 830. Helsingfors.

Henricson, Sofie 2013: Svenska i finsk miljö. Interaktion, grammatik och flerspråkighet i samtal på svenska språköar i Finland. Helsingfors: Helsingfors universitet.

Ivars, Ann-Marie 1996: Stad och bygd. Finlandssvenska stadsmål i ett regionalt och socialt perspektiv. Folkmålsstudier 37. Helsingfors: Föreningen för nordisk filologi.

Ivars, Ann-Marie 2004: Folkmålsstudier 1–40: författare, ämnesområden, beskrivningsnivåer. I: Folkmålsstudier 43. Helsingfors: Föreningen för nordisk filologi. S. 33–55.

Ivars, Ann-Marie 2018: Forskningstraditionen inom finlandssvensk dialektologi med tonvikt på insamling i 150 år. I: Folkmålsstudier 56. Helsingfors: Föreningen för nordisk filologi. S. 39–69.

Leinonen, Therese 2015: Talet lever! Fyra studier i svenskt talspråk i Finland. Studier i nordisk filologi 86. Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland 796. Helsingfors. http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-349-5

Loman, Bengt 1981: Dialekt i skola och samhälle. I: De finlandssvenska dialekterna i forskning och funktion. Åbo: Meddelanden från Stiftelsens för Åbo Akademi forskningsinstitut 64. S. 15–24.

Loman, Bengt 1984: Dialekterna och modersmålsundervisningen. I: Sprog i Norden/Språk i Norden 1984. Oslo: Nordisk språksekretariat. S. 47–61.

Loman, Bengt 1998 [1981]: Om svenskan i Finland. I: Gunilla Harling-Kranck (utg.), Från Pyttis till Nedervetil. Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland 610. Helsingfors. S. 161–175.

Loman, Bengt & Anita Schybergson 1981: Dialekt och skola. I: De finlandssvenska dialekterna i forskning och funktion. Meddelanden från Stiftelsens för Åbo Akademi forskningsinstitut nr 64. S. 119–134.

Nordlund, B.Fr. 1965 [1864]: Beskrifning öfver Nerpes socken. Närpes: Kaskö Tryckeri- och Tidnings Aktiebolags tryckeri.

Rask, Henry 1999: Finland och Sverige – finskt och svenskt. I: Finlands svenska litteraturhistoria. Första delen: Åren 1400–1900. Helsingfors. S. 18–25.

Sandström, Caroline 2017: Dialekttalandes självbild och syn på herrskap. I: Svenska landsmål och svenskt folkliv 2017. Uppsala: Kungl. Gustav Adolfs Akademien för svensk folkkultur i samarbete med Institutet för språk och folkminnen. S. 143–171.

Uppslagsverket Finland 1–5. Helsingfors: Schildt. 2003–2007. http://uppslagsverket.fi

Waldenström, Stellan 2012: Luvia svenska ortnamn och bebyggelsehistoria. Björneborg: Svenska Kulturfonden i Björneborg.

Wiik, Barbro 1986: Kvevlaxdialektens fonologi. Folkmålsstudier 30. Helsingfors: Föreningen för nordisk filologi.

Wiik, Barbro 1997: Synen på dialekt i 1994 års finländska läroplan. I: Maj Reinhammar (utg.), Nordiska dialektstudier. Språk- och folkminnesinstitutet genom dialektenheten i Uppsala. S. 333–339.

Wiik, Barbro 2002: Studier i de österbottniska dialekternas fonologi och morfologi. Studier i nordisk filologi 80. Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland 642. Helsingfors.

Den finlandssvenska språkbanken

Korpusprojektet inom Svenskan i Finland – i dag och i går 2011–2014

Nina Martola

Våra dagars språkforskare vet i princip vad en korpus är och många har säkert också använt korpusar, åtminstone sporadiskt. Termen korpus definieras så här i den språkvetenskapliga avdelningen i Vetenskapstermbanken i Finland (min översättning från finska): ”[E]n förhållandevis omfattande, systematiskt sammanställd samling av naturligt språk, skrivet eller talat.” Till detta kan läggas att det i våra dagar finns korpusar också över teckenspråk. Numera tänker vi främst på maskinläsbara korpusar med möjlighet till effektiva sökningar, men det är inget absolut kriterium att en korpus ska vara elektronisk.

De första digitala korpusarna skapades på 1960-talet och då ansågs korpusar på en miljon ord vara stora. I våra dagar räknar man vanligtvis i miljarder ord, särskilt i fråga om korpusar över skriftspråket. Svenskan låg i framkant i korpusutvecklingen, och den äldsta moderna korpusen i Språkbanken är Press 65. Den blev klar 1965 och omfattar drygt en miljon ord.

Korpuslingvistik syftar enligt NE på ”språkvetenskap baserad på en viss textmängd”. I McEnery & Wilson (2001: 1) sammanfattas också korpuslingvistik tämligen lakoniskt som ”the study of language based on examples of ‘real life’ language use”. Inom en sådan definition ryms det en mängd olika typer av forskning. I den ena ändan har vi språkteknologiska undersökningar på enorma material med rent statistiska metoder och i den andra ändan finns de kvalitativa studier där korpusar utnyttjas för att ta fram belägg på det språkliga fenomen man undersöker. Numera är korpusar också viktiga hjälpmedel inom många andra språkliga verksamheter, till exempel översättning, lexikografi och språkvård.

Hur väl sammanställd en korpus än är ska man komma ihåg att den aldrig representerar språket i sin helhet, utan just den eller de genrer som ingår i den. Man kan självklart inte till exempel dra långtgående slutsatser om talspråk eller ledigt skriftspråk utifrån en sakprosakorpus. Hur användbar en korpus är beror förstås också på vilken typ av forskningsfrågor man ställer och hur väl frågorna lämpar sig för korpusar eller för just den korpus man använder. Efter de första tidernas korpusentusiasm kan den språkliga intuitionen sägas ha upplevt en viss renässans, men kanske mer då som ett redskap för att ställa relevanta forskningsfrågor än för att svara på dem. Grovt taget kan man säga att språkliga iakttagare och excerpister har en tendens att fästa sig vid det speciella i språket medan man med hjälp av korpusar kan göra iakttagelser om det generella, förutsatt att korpusen är tillräckligt omfattande eller representativ för det man undersöker. (Jfr Summers 1993: 183.)

Korpusar och googling

Innan jag går in på de finlandssvenska korpusarna vill jag säga några ord om skillnaden mellan korpusanvändning och googling. För språkvetare är det säkert överlag rätt självklara saker, men i mer allmänna sammanhang hänvisas det rätt ofta i språkliga diskussioner till att det och det ordet har så och så många belägg på Google. Googlesiffror kan ge en viss fingervisning men de håller inte vid vetenskapliga analyser. Det antal träffar Google ger fluktuerar oerhört – en sökning i morgon kan ge helt andra siffror än samma sökning i dag. Googles sökfunktioner utformas också primärt med marknadsföring för ögonen, inte för språkvetenskapliga ändamål, och sökningar på vissa typer av ord (bl.a. produktbenämningar av olika slag) ger oproportionerligt stort antal träffar jämfört med motsvarande sökningar i korpusar. När man vill gå in och kontrollera träffarna råkar man ut för att de plötsligt är försvunna eller att exakt samma träff verkar återkomma hundratals gånger. Av själva träffen vet vi inte heller mycket om vem som står bakom texten eller vilken genre den representerar. För att få tillräckligt med kontext måste man ofta klicka in sig i själva texten och leta fram belägget, och det blir arbetskrävande så fort vi har att göra med en lite större mängd träffar.

Men framför allt är ju googling ett trubbigt språkligt verktyg om man vill söka något annat än enskilda ord. Man kan visserligen söka fraser med hjälp av citattecken men då fungerar bara den exakta strängen. Därför måste man alltså veta ordalydelsen på det man söker, man kan inte söka fraser utifrån en ungefärlig ordalydelse.

I en korpus finns olika genrer representerade. De tidiga korpusarna var ofta viktade, vilket innebar att de var färdiga helheter med olika genrer representerade enligt någon viss procentuell fördelning. Numera består språkbankerna av stora samlingar korpusar med många olika slags texter så att användarna själva antingen kan sammanställa en textmassa med önskad fördelning, söka i bara en viss genre eller kanske jämföra olika genrer med varandra. Samma sökning i samma grupp korpusar ger samma resultat i dag, nästa vecka och nästa år. Undantaget är de korpusar som byggs ut med mera text genom att nya texter integreras i den tidigare helheten i stället för att läggas in som nya egna bitar.

Men framför allt är moderna korpusar överlägsna googlande när det kommer till sökverktygen för språkliga sökningar. Man kan söka på ett ords grundform och få med alla böjningsformer, både av det enkla ordet och av dess sammansättningar, man kan söka på fraser med hjälp av en mängd olika villkor och man får sökresultaten presenterade i form av överskådliga KWIC-index och statistiktabeller. Illustrationerna 1 och 2 visar utsnitt ur ett par sökresultat från Korp.

Illustration 1. Ett sökresultat i form av ett KWIC-index.

Sökning: verb + valfritt ord (0,1 eller 2) + adjektiv + lemmat ”text”.

Illustration 1 som tabell

Kontext vänster | Sökträff | Kontext höger
| Skriv inte för långa texter | åt mig, sa han sen.
Det | var beställarens egen text | .
De vita korten | ska fyllas med tät text | , öronklippas och sorteras.
Men redan nu finns i den syn, som | avspeglas i de internationella texterna | , en tillräcklig referensram för det nu aktuella kulturpolitiska beslutet.
Men när hon nu sätter upp ”Ulrike Meinhofs sång” på Backstage har hon bearbetat grundmonologen genom att | foga in nya texter | till ett collage.
Gunnel och Nils Linnman | har läst geologiska och zoologiska texter | ur August Strindbergs produktion och redogör för sina synpunkter på Strindbergsmuseet, Drottninggatan 85, kl 19.30.
Visst var det Richard Dybeck som nedtecknade Kristallen den fina och som | skrev den obegripliga texten | Mandom, mod och morske män till Orsa gånglåt.
Bara en av filmerna | har försetts med engelsk text | medan de övriga är helt och hållet på turkiska.

Illustration 2. Ett sökresultat i form av en statistisk tabell.

Sökning: ordet ”text” också som efterled. Den första siffran anger antalet träffar per miljoner ord och siffran inom parentes anger det absoluta antalet träffar i korpusen.

Illustration 2 som tabell

Ord | Totalt
Σ | 46,4 (1 128)
text | 32,8 (796)
klartext | 4,9 (119)
kontext | 1 (24)
undertext | 0,8 (19)
fördragstext | 0,6 (15)
lagtext | 0,5 (13)
varningstext | 0,5 (11)
Grafiktext | 0,4 (10)
Bildtext | 0,4 (10)
bildtext | 0,3 (8)

Språkbanken och Korp

De äldsta korpusarna vid Göteborgs universitet går som nämnt tillbaka till 1960-talet. Språkbanken inrättades 1975 och har genomgått många utvecklingsfaser under de dryga fyrtio år den existerat. Den moderna delen omfattar numera över 13 miljarder ord1. Till det kommer historiska korpusar och korpusar på andra språk.

Det sökverktyg som numera används för att söka i Språkbankens korpusar kallas Korp och har tagits fram vid Språkbanken. Korp lanserades i oktober 2011 (Martola 2011). Sedan dess har det gjorts justeringar och förbättringar men grunden är densamma. Jag går inte närmare in på sökfunktionerna här. De finns presenterade till exempel i Martola (2011, 2014) och i Korps egen handledning. På Institutet för de inhemska språkens webbplats finns Lilla Korpskolan, som består av korta videopresentationer av hur man söker med hjälp av Korp.

Andra språkbanker har förstås andra sökverktyg, men ungefär samma sökfunktioner brukar erbjudas. Nämnas kan att också den finska språkbanken numera använder verktyget Korp.

Den finlandssvenska språkbanken växer och breddas

De första stegen till en korpus över finlandssvenskt skriftspråk togs i början av 1990-talet, när den så kallade FISC-korpusen skapades. Förkortningen FISC står för A Finland Swedish Text Corpus och korpusen omfattade cirka 2,5 miljoner ord. (Lindström 1995: 106.)

På 1990-talet räknades en korpus på ett par miljoner ord redan som liten, och i slutet av decenniet initierades följande korpusprojekt med arbetsnamnet FISC 2. Det var ett samarbetsprojekt mellan Forskningscentralen för de inhemska språken, Institutionen för allmän språkvetenskap vid Helsingfors universitet och CSC (IT Center for Science/IT-centret för vetenskap). Projektet genomfördes åren 1999–2000 och resultatet var en språkbank med cirka 32 miljoner ord. I huvudsak bestod korpusen av dagstidningar men en mindre andel skönlitteratur ingick. För det datalingvistiska arbetet svarade Mickel Grönroos medan jag själv deltog som textinsamlare. Den finlandssvenska textbanken placerades hos CSC. Sökverktyget som användes vid den tiden kallades Lemmie och var i huvudsak utvecklat av Mickel Grönroos. I mitten av 00-talet lades också gamla FISC in som en del, och omfattningen var därmed cirka 34,5 miljoner ord.

Korpusprojektet 2011–2014 – bakgrundsfakta

När planeringen av projektet Svenskan i Finland – i dag och i går började konstaterade initiativtagarna Marika Tandefelt, Ann-Mari Ivars och Camilla Wide att en gedigen och mångsidig beskrivning av finlandssvenskan förutsätter en mer allsidig korpus än den som förelåg. Dels behövdes det fler moderna textslag, eftersom den existerande korpusen dominerades starkt av tidningstext, dels – och framför allt – behövdes det en avdelning med äldre texter som källa för beskrivningen av svenskan i Finland under tidigare epoker. Men den utbyggda korpusen skulle inte bara vara en källa för projektdeltagarna utan den skulle göras fritt tillgänglig på webben och därmed i förlängningen tjäna en bred användarskara både i Finland och Sverige.

I januari 2011 inleddes projektet FISC 3 eller Språkbanken i Finland 2 som ett delprojekt inom projektet Svenskan i Finland – i dag och i går. Det genomfördes som ett samarbete mellan Svenska litteratursällskapet i Finland, Forskningscentralen för de inhemska språken2 och Göteborgs universitet med Svenska Akademien och Riksbankens jubileumsfond som betydande finansiärer. Målet var att få till stånd en textsamling med åtminstone 70 miljoner ord.

Aktiviteten kring korpusarna vid CSC var rätt låg vid den här tiden (den har sedermera kommit i gång igen) och svenskan var mer eller mindre satt på undantag. Dessutom var CSC:s korpusar lösenordsskyddade och det var tämligen strikt vilka som beviljades behörighet att använda dem. Detta rimmade illa med projektgruppens intentioner att göra den nya finlandssvenska språkbanken fritt tillgänglig, och därför tog vi kontakt med Språkbanken vid Göteborgs universitet för att höra om man där hade intresse av att ta sig an också de finlandssvenska texterna. Vi bedömde dessutom att en integrering med de sverigesvenska texterna skulle vara fördelaktig ur datalingvistisk synvinkel: analys- och sökverktyg som utvecklades skulle fungera direkt utan någon föregående språkanpassning, vilket hade behövts för verktyg skapade för finska. Vid Språkbanken ställde man sig positiv och samarbetet inleddes.

Korpusprojektet pågick från januari 2011 till och med juni 20143. Gruppen bestod av fem personer utöver projektledaren Nina Martola och projektledaren för paraplyprojektet Svenskan i Finland – i dag och i går, Marika Tandefelt, som också deltog aktivt i arbetsgruppens möten. Det praktiska arbetet utfördes av Julia von Boguslawski (historiska texter), Pieter Claes (historiska texter och teknik), Helena Holm-Cüzdan (historiska texter), Tuomas Katila (uppmärkning) och Anna Silvan (moderna texter).

När korpusprojektet avslutades hade den moderna delen av den finlandssvenska språkbanken utökats från 34,5 till cirka 78 miljoner ord (tabell 1). En historisk del med en omfattning på 6,79 miljoner ord hade tillkommit (tabell 2).

Tabell 1. Genrefördelning och textmängd för de moderna texterna

Typ av text | Antal korpusar | Miljoner ord | Fördelning (%)
Webbtexter | 2 | 1,3 | 1,7
Myndighetstexter | 4 | 3,5 | 4,5
Skön- och facklitteratur | 6 | 8,3 | 10,6
Tidningstexter | 30 | 59,6 | 76,4
Tidskrifter | 14 | 5,3 | 6,8
Summa | 56 | 78,0 | 100,0

Tabell 2. Genrefördelning och textmängd för de äldre texterna

Typ av text | Antal korpusar | Antal ord | Fördelning (%)
Brev och dagböcker | 8 | 646 534 | 9,6
Myndighetstexter | 1 | 476 759 | 7,1
Sakprosa | 5 | 1 781 994 | 26,4
Skönlitteratur | 3 | 1 962 087 | 29,0
Tidningstexter | 11 | 385 650 | 5,7
Tidskrifter | 15 | 1 504 766 | 22,3
Summa | 43 | 6 757 790 | 100,0

Materialet ligger som nämnt i Språkbanken vid Göteborgs universitet och är fritt tillgängligt för alla som vill göra språkliga sökningar. De moderna texterna utgör en egen avdelning på huvudsidan för Korp medan de historiska texterna hittas bakom menyrubriken ”Fler”. I anslutning till korpusarna finns också en resursbeskrivning där man kan läsa mer om de olika texterna.

Korpusprojektet 2011–2014 – projektets gång

Under projektets gång arbetade sammanlagt fyra personer med insamlingen av texter. Utöver textinsamlarna behövdes också en person för de datalingvistiska uppgifterna. Det arbetet bestod i att omvandla filer från de varierande format de levererades i till XML-text och att märka upp texterna grammatiskt med hjälp av de verktyg som Göteborgs universitet utvecklat för ändamålet (Katila (2012). Tack vare den grammatiska analysen har korpusanvändarna möjligheter att göra mycket preciserade sökningar i korpusarna.

För Anna Silvan, som arbetade med de moderna texterna, bestod den första uppgiften i kartläggning av vilka typer av texter som behövdes och hur de kunde fås in. Hon kontaktade också rättighetsinnehavarna till de texter (drygt 30 miljoner ord) som ingick i den existerande finlandssvenska korpusen inom Språkbanken i Finland. Rättigheterna måste omförhandlas eftersom texterna skulle göras fritt tillgängliga. Med några få undantag kunde allt gammalt material integreras i den nya språkbanken.

För det moderna materialet var det tidningsmaterialet som vållade de största problemen. Tidningshusen var visserligen själva införstådda med att leverera texter, men de hade sina arkivfunktioner utlokaliserade till privata företag som inte åtog sig att utföra några uppgifter som inte ingick i deras avtal. Slutresultatet blev att de båda stora mediegrupperna, KSF-media och HSS-media, levererade text direkt till projektet efter hand som tidningarna gick i tryck (och e-publicerades). Det betydde att leveranserna kom i gång senare än tänkt. Trots problemen var slutresultatet gott; mängden tidningstext blev större än planerat (jfr tabell 1).

Vad gäller skönlitteraturen var det stora problemet inte heller rättigheterna utan det faktum att förlagen inte arkiverar material. Författarna ställde sig välvilliga till att tillhandahålla sina texter och några levererade till och med filer ur egna datorer. Att de texterna inte var helt identiska med de publicerade utgåvorna bedömde vi som tämligen oproblematiskt, eftersom korpusen primärt är tänkt för språkliga syften.

I fråga om de övriga genrerna kan jag nämna att tidskiftsförläggarna var mycket tillmötesgående. För myndighetstexter gäller inte upphovsrättsliga villkor, även om det förstås är korrekt att vara i kontakt med de myndigheter vars texter man väljer. I fråga om mer personliga texter är det integritetsfrågor som är det största problemet.

Arbetet med att samla in äldre finlandssvenska började också med en kartläggning av vad det fanns för material och att utifrån den skapa en plan för hur den historiska korpusen skulle kunna se ut. Starten fördröjdes med ungefär ett år. Det berodde delvis på rent praktiska problem: varken Svenska litteratursällskapet eller Institutet för de inhemska språken hade plats för fler medarbetare. Men vi väntade också på att man på Språkbanken i Göteborg skulle komma längre med de datalingvistiska verktygen för äldre texter. Lyckligtvis kunde projektet i stället pågå ett halvt år in på 2014.

En oförutsedd svårighet med de historiska texterna var att också de skyddas av upphovsrättslagen och framför allt av personuppgiftslagen. Detta visade sig kräva en mycket större arbetsinsats än vi räknat med och också ge mindre utdelning än vi tänkt oss.

Vi hade exempelvis räknat med en ganska stor dagstidningsandel, som pendang till den stora andelen i den moderna avdelningen. Nationalbiblioteket har ett stort tidningsmaterial digitaliserat, men på grund av personskyddslagen fick vi tillgång bara till tidningar från den äldsta ändan. Personer som nämns vid namn i en text måste ha varit döda i minst 70 år för att texten ska få publiceras, och att gå igenom stora textmängder för att anonymisera alla personer hade vi inte resurser till. Att tidningstexterna redan fanns tillgängliga på Nationalbibliotekets webbplats hjälpte inte.

De historiska texterna innebar också – inte oväntat – mycket manuellt arbete i form av skanning, textigenkänning och korrekturläsning. En del arbetstid gick också åt till att reda ut vilka tekniska möjligheter det fanns för digitalisering av äldre text. I praktiken måste texter till en del väljas utifrån skanningsresultaten snarare än utifrån den lista på tilltänkta verk som vi hade gjort upp i förväg. Men resultatet blev ändå bra. Och glädjande var också att vi fick in en hel del redan digitaliserade texter från privatpersoner, forskare och institutioner. Svenska litteratursällskapets förlag levererade en betydande mängd texter, särskilt äldre romaner.

När det gällde handskrivna texter redde vi också ut möjligheterna att skanna, men det visade sig att tekniken inte var tillräckligt långt hunnen. Alla handskrivna brev och dagböcker som finns med i korpusen har skrivits in på dator, och för att inskrivningen inte skulle ta oproportionerligt mycket tid var läslig handstil ett kriterium vid urvalet. Skanningstekniken har utvecklats mycket på de år som gått; med dagens teknik skulle flera av texterna säkert kunnat skannas.

Sammanfattningsvis kan det konstateras att korpusprojektet var lyckat. Visserligen gick allt inte enligt planerna, men i stället lyckades vissa saker som vi inte ens hade tänkt på i förväg. Mer finlandssvensk text än planerat ligger fritt tillgänglig på nätet (se tabellerna 1 och 2) som en del av den enorma svenska språkbanken. Lite mer tid än beräknat kunde användas på textinsamlingsarbetet, eftersom det inte behövdes någon manuell efterkontroll av uppmärkningen av texterna. Under föregående projekt var en assistent anställd en period för att gå igenom och rätta den automatiskt gjorda uppmärkningen.

Hösten 2011 lanserade Språkbanken vid Göteborgs universitet det nya sökverktyget Korp, och samtidigt blev den finlandssvenska språkbanken fritt tillgänglig. Den bestod av den tidigare språkbanken kompletterad med ett nytt material i form ett par miljoner ord tidskriftstexter. Under de två följande åren utökades materialet främst med nya genrer men också med mer material i existerande genrer.

Sökverktyget Korp är lätt att använda: man kan göra tämligen krävande sökningar utan att behärska söksyntax. Därmed uppfyller den nya finlandssvenska språkbanken definitivt önskan om ökad tillgänglighet.

Inför nästa projekt

Den tekniska utvecklingen går framåt, och det kan hända att en och annan tänker att det inte behövs några nya korpusprojekt: sökmöjligheterna på webben kommer att förbättras så att vi snart kan göra lika avancerade sökningar där som i Korp. Och med hjälp av artificiell intelligens kan texterna genrebestämmas så att man kan välja vilka typer av texter man söker i. I den bästa av världar kunde det kanske tänkas bli så, men det finns ändå anledning att vara tveksam. Webben utnyttjas i stor utsträckning för att fylla marknadens behov, och marknadens intressen sammanfaller knappast mer än delvis med språkforskningens, och korpusbaserad forskning ska helst inte ske på marknadens villkor. Dessutom kommer många typer av texter säkert också i fortsättningen att saknas på webben.

Sannolikt kommer det alltså att behövas nya projekt för att bygga ut den finlandssvenska språkbanken. Detta kapitel har kommit till bland annat för att jag vill att de som planerar och genomför nästa projekt ska kunna ta del av erfarenheterna från projektet 2011–2014. På så vis kan de så att säga starta från en högre plattform än vi gjorde. De enskilda anställdas rapporter finns arkiverade hos Svenska litteratursällskapet och ger mer detaljerade beskrivningar av det praktiska arbetet. Det finns också detaljerade listor över det material som ingår. Nästa projekt kommer säkert att innebära nya oförutsedda problem, men samtidigt kommer lyckligtvis en del av de problem som projektet 2011–2014 hade att vara historia.

Noter

Den måttenhet som används är token. Det motsvarar i stort sett ord, men inbegriper skiljetecken enligt Språkbankens användarhandledning.

Gå till notreferens 1

Medan projektet pågick bytte Forskningscentralen för de inhemska språken namn till Institutet för de inhemska språken i samband med en omorganisation som trädde i kraft den 1 januari 2012.

Gå till notreferens 2

Det bör också nämnas att det samtidigt pågick ett annat korpusprojekt vid Svenska litteratursällskapet, nämligen arbetet med att sammanställa en korpus över finlandssvenskt talspråk. Denna korpus, Talko, lanserades 2014 (Södergård 2019). De två korpusprojekten genomfördes oberoende av varandra.

Gå till notreferens 3

Källor och litteratur

Katila, Tuomas 2012: Finlandssvenska texter i Korp. I: Språkbruk 1/2012. https://www.sprakbruk.fi/-/finlandssvenska-texter-i-korp

Korp. https://spraakbanken.gu.se/korp

Korp − användarhandledning. https://spraakbanken.gu.se/verktyg/korp/anvandarhandledning

Lindström, Jan 1995: En mjuk introduktion till FISC-korpusen. I: Svenskan i Finland 3. Meddelanden från institutionen för nordiska språk och nordisk litteratur vid Helsingfors universitet. S. 106−115.

McEnery, Tony & Andrew Wilson 2001: Corpus Linguistics. Edinburgh: Edinburgh University Press.

Lilla Korpskolan. https://www.sprakinstitutet.fi/sv/sprakhjalp/ordlistor_och_webbkallor/sprakbanken_korp

Martola, Nina 2011: Den finlandssvenska språkbanken och Korp. Språkbruk 4/2011. https://www.sprakbruk.fi/-/den-finlandssvenska-sprakbanken-och-korp

Martola, Nina 2014: Flyg med Korpen. Språkbruk 4/2014. https://www.sprakbruk.fi/-/flyg-med-korpen 24.4.2020.

Nationalencyklopedin, korpuslingvistik. http://www.ne.se/uppslagsverk/encyklopedi/lång/korpuslingvistik

Språkbanken − Resurser. https://spraakbanken.gu.se/resurser

Språkbanken − Om oss. https://spraakbanken.gu.se/om

Summers, Della 1993: Longman/Lancaster English Language Corpus. Criteria and Design. International Journal of Lexicography 6:3. S. 181–208.

Södergård, Lisa 2019: Spara talet – ett projekt med bestående resultat. Blogginlägg 4.2.2019: https://www.sls.fi/sv/blogg/spara-talet-ett-projekt-med-bestaende-resultat. (Hämtad 3.1.2022.)

Vetenskapstermbanken i Finland 24.04.2020: corpus. https://www.tieteentermipankki.fi/wiki/Nimitys:corpus