Guss Mattsson (1873–1914) var journalist och kemist och en särdeles mångvetare. Med sina fyndiga variationer i varjehanda under rubriken ”I dag” intar han platsen som en av Finlands stilsäkraste kåsörer genom tiderna. Kåserande är också En herre for till Zanzibar, en bok baserad på hans resebrev från en ångbåtsfärd runt Afrika. Den utkom postumt i talrika upplagor. I En tur om hörnet utges breven oförkortade, sådana de först stod att läsa i helsingforsiska Dagens Press 1914. En omfångsrik inledning av Clas Zilliacus presenterar författaren och tiden och författaren i sin tid. I utgåvan ingår ett rikt bildmaterial ur Mattssons kvarlåtenskap i Åbo Akademis biblioteks handskriftssamlingar.

Guss Mattsson

En tur om hörnet

Bref till Dagens Press af G. M.

Utg. Clas Zilliacus

Svenska litteratursällskapet i Finland
Helsingfors 2021

SLS Varia nr 8

www.sls.fi

© Clas Zilliacus och Svenska litteratursällskapet i Finland 2021

Detta verk är licensierat under Creative Commons Erkännande-Ickekommersiell-IngaBearbetningar 4.0 Internationell (CC BY-NC-ND 4.0)

För bidrag till förberedandet av denna utgåva tackas Otto A. Malms donationsfond.

Omslag: Antti Pokela

Omslagsbild: Guss Mattsson, teckning av Oscar Furuhjelm i Lucifers karikatyralbum 1922. © Oscar Furuhjelms rättsinnehavare

E-boksproduktion: Jonas Lillqvist

E-bok 1.1

ISBN 978-951-583-544-4 (epub), http://urn.fi/URN:ISBN:978-951-583-544-4

SLS Varia ISSN 2670-0182 (digital)

UDK 910.4(6)

Förord

Gustaf Otto (”Guss”) Mattssons (1873–1914) En herre for till Zanzibar hör till den klassiska finlandssvenska reselitteraturen. Boken utkom till julen 1914 och därpå i ständigt nya upplagor, och bosatte sig långvarigt och stadigt i otaliga finlandssvenska bokhyllor. Den gick bra också på finska. Suomen mies meni Zanzibariin utkom i februari 1915 i översättning av Joel Lehtonen.1 Mattsson var inte obekant som reseförfattare. Hans resebrev från Kanarieöarna, En sommarfärd till de lyckliga öarna, hade utkommit 1907, och hade glatt mången. Boken lyser ju redan i titeln med sitt goda humör.

I själva verket skrev den rastlöse skriftställaren Mattsson bara tre böcker. Förutom, och före, reseskildringarna fanns där en doktorsavhandling om kolvätet, Pyrenets konstitution och genesis (1905). Mattsson var kemist och journalist, och månglärd. Men någon ro att utforma och avrunda böcker gav han sig inte. Också reseböckerna hade sitt ursprung i tidningstryck, i resebrev han sände till sin tidning för publicering.

Boken En herre for till Zanzibar bygger på tjugo brev under rubriken ”En tur om hörnet” – med hörnet avsågs Afrikas somaliska horn – insända till och tryckta i Dagens Press, hans eget organ, sommaren och hösten 1914. Med löftet om att ”ge dem valuta i diverse sommarbref” hade Mattsson underhandlat fram en generös ledighet från tidningens redaktionella bestyr.2 Breven sammanställdes och förkortades under hösten 1914 för bokutgåvan. Det var författaren själv som gjorde det. Men redigeringsarbetet bär spår av att den tuberkulos han länge kämpat med nu hade gått in i sin slutfas. Samma höst var han död. Boken utkom postumt, med ett slutkapitel som vänner hade kompilerat ur diverse Mattssonska anteckningar, brev och kåseritexter.

Varken då boken utkom eller senare har man uppmärksammat det faktum att breven i den är rätt kraftigt nedstrukna. Att åter ge tillgång till resebreven i deras helhet är därför ett viktigt syfte med denna digitala utgåva. Vår ambition har inte varit att ta fram en kritisk edition. Textvarianter mellan manuskript, tidning och bok kommenteras alltså inte systematiskt, men om skillnader är talande blir de ofta avlyssnade. Det sista avsnittet ”Från tidning till bok” i den inledande artikeln ”Guss Mattssons kåserande resebrev från Afrika 1914” beskriver i huvuddrag skillnaderna mellan tidningstryck och bok.

Stavningen är den ursprungliga, ostörd av senare reformer: breven är tidsdokument, och serveras som sådana. Uppenbara korrekturfel och sättningsmisstag har åtgärdats, dock med återhållsamhet som princip.

De tryckta resebreven har förvisso länge stått att läsa i Dagens Press i Nationalbibliotekets digitala tidningsarkiv, men textbildens låga upplösning försvårar läsningen. Svenska litteratursällskapet i Finland erbjuder här en mödolöst njutbar optiskt konverterad (OCR) version. Nationalbiblioteket tillhandahåller förutom tidningsbreven också en sobert skannad digital version av bokens förstaupplaga.3 För den intresserade är därmed egna jämförelser mellan bok och brev lätta att göra.

Clas Zilliacus

Noter

Sedermera kanoniserad för endagsromanen Putkinotko var Lehtonen år 1915 kanske mest bekant för sina lyriskt färgade reseböcker.

Gå till notreferens 1

Citat ur brev till fadern, sjökaptenen Gustaf Edvard Mattsson 6.5.1914; se även korrespondens i ärendet mellan redaktören E. Rautell och G. M., ÅAB, Hs.

Gå till notreferens 2

http://urn.fi/URN:NBN:fi-fd2016-00011263.

Gå till notreferens 3

Guss Mattsson sådan han såg ut på 1910-talet. Fotografen okänd. Museiverket, Helsingfors.

Clas Zilliacus

Guss Mattssons kåserande resebrev från Afrika 1914

Biografiska konturer

Resan Afrika runt var Guss Mattssons sista projekt. Egentligen var det snarare en flykt än ett projekt. Det var ett sätt att hoppa av dagsjournalistikens ekorrhjul, med dess för en lungsjuk hälsovådliga rutiner. Resan företogs med den tyska Ostafrikalinjens postångare S/S Tabora och hade möjliggjorts av en anonym donator. Tanken att skänka just en sjöresa var slående välfunnen. Nöjdast var Mattsson då han befann sig på resa, med nytt och osett att iaktta, har Sven Willner konstaterat i en biograferande uppsats.1 Och på havet och i havsluft var resenären i sina rätta element.

Så hade det varit från barnsben. Fadern var en känd personlighet i sjöfartskretsar i storfurstendömet Finland.2 Han hade gått till sjöss i tidiga tonår och kom senare att på landbacken i ett drygt kvartssekel förestå Navigationsskolan i Åbo, inrymd i C. L. Engels observatoriebyggnad på Vårdberget. Även sonen bodde där en tid och älskade dess vida vyer över staden. Också farfar och svärfar var sjökaptener, och under sin tidiga uppväxt bodde Guss i Newcastle och Lübeck, mönstergilla hamnstäder. Till Åbo kom han 1880. Egentligen var det först där hans hemspråk tyska (och engelska) kompletterades med svenska. Guss mor hade dött icke långt efter sonens födelse.

Utsikt mot sydväst från Navigationsskolan i Åbo på ett fotografi från 1908. Höga master kan ses långt upp i Aura å: det första hotet mot fri höjd var Aurabron. Den nya stenbron, fortfarande i bruk, hade invigts 1907. Museiverket, Helsingfors.

Akademiska studier bedrev Guss Mattsson i Helsingfors och Tyskland. I universitetslivet rymdes också sådant som viceordförandeskap i studentkåren 1899–1901, kuratelet i den tvåspråkiga Västfinska avdelningen (senare Åbo avdelning) och vice dirigent för Akademiska sångföreningen. Vänkretsens inslag av arkitekter, ingenjörer och naturvetare var påfallande. Det var samma kretsar som höll minnet av den redan som fyrtioettårig bortgångne Mattsson levande dels genom att snabbt sammanställa och utge hans valda skrifter – i tio band – och dels genom biografiska framställningar.3

Mattssons vetande var sällsynt brett. Hans skolning var naturvetarens (ingenjör 1896, filosofie kandidat 1898). Hela sitt yrkesverksamma liv var han lektor i kemi vid Tekniska högskolan i Helsingfors, men också journalist. Han dubbelarbetade. De viktigaste anhalterna på den senare banan var huvudredaktörskapet för den av Amos Anderson grundade Dagens Tidning 1911–1914. Detta blad uppgick vårvintern 1914 i Dagens Press, i vars redaktion Mattsson ingick. Mattsson var en efterfikad kraft och han erbjöds huvudansvaret för det nya bladet. Men han var vid dålig hälsa och trött på tidningsgnabb, och avstod från ansvarsposten. Bevarad korrespondens visar att de fria villkor han lockades med starkt bidrog till att han kunde tacka ja till den långa färden runt Afrika.4

Mattsson var polytekniker men också polyhistor. Hans kulturella beläsenhet var mer än tillräcklig för att med precision punktera naturvetenskapliga blamager hos folk han tyckte borde veta bättre, och han gjorde det gärna. Tidigt visade han att det som C. P. Snow långt senare (1956) skulle kalla de två kulturerna – naturvetenskap och humanistisk allmänbildning – gott kunde samsas i ett och samma huvud. Han var fullt villig att på vetenskaplig väg läxa upp också de skönaste själar, gärna i en sorglöst besserwissrande kåseristil. Till dem som fick känna svedan hörde Strindberg och Söderberg, men även Runeberg.5 I alla tre fallen hade beriktigandena med kemi att göra. Det var Mattssons eget fack och där passade han gärna på. Kemin hade, tyckte han, en så avancerad humor, utlagd i den kemiska världsåskådningen. ”Ingen filosofi ger mänskligheten en så bottenlöst löjlig roll som den kemiska.”6

Mångvetandet var Mattssons forte och han lät det synas där han drog fram. Tillsammans med Gunnar Castrén och Emil Zilliacus grundade han 1907 tidskriften Argus, efter censurtrakasserier omdöpt till Nya Argus.7 Mytens Argus var hundraögd. I tidskriften medverkade Mattsson i talrika egenskaper, inte minst som kåsör och kommentator under signaturen Panoptes, allskådaren. I politiken deltog han aktivt, både som stadsfullmäktig i Helsingfors (1909–1914) och som representant för Kaskö i lantdagens borgarstånd, med byggandet av en järnväg till staden som främsta insats. Han var så kallad ungsvensk, demokrat och rösträttsmaximalist, och på hans program stod ett raskt utrymmande av privilegiepositioner grundade på klass och språk. Detta var ståndpunkter som kringskar hans faktiska verkningsmöjligheter, men de medförde respekt över språk- och partigränser.8

Att Mattsson förfäktade för tiden radikala ståndpunkter hindrade inte att han i hög grad var en aands-aristokrat, och bara hjälpligt lyckades undertrycka sin ringaktning för vad han kallade bildad plebs. Av brevväxling med nära förtrogna kan man sluta sig till att han till denna plebs räknade ett flertal.9 Det gäller såväl den egna tidningens läsarmajoritet som snart sagt samtliga medpassagerare på S/S Tabora. Den uppmärksamma läsaren hittar i det elfte brevet en lika kort som högdragen sentens: ”Roligt folk, majoriteten”, skriver Mattsson där. Det är hans misslynta karakteristik av loja medpassagerare. Efter tolv dygn av långleda på Atlanten har man ankrat i Angola, men nu orkar de inte med en gemensam utflykt till ”jordens mest berömda slafhandlarnäste”. I stället sätter de sig att öla på en krog. Det kan överlag vara skäl att minnas att Mattsson var en passiv passagerare: han kunde inte föra, bara följa dit skeppet förde honom.

Lojhet och ointresse väckte hans ilska. Hans sätt att skyla över en viss arrogans för världen är att konsekvent skildra mänsklig diktan och traktan som en commedia, med fasta rolltyper. Han förmildrar sin satir genom att skruva upp den i varv. Hans inbegrepp för det urbant bornerade går i idagkåserierna under namn av Grynfält, häradshövding. Satiren görs dock godmodig av att högstdensamme inte sällan får te sig som kåsörens broder och like. På Afrikaångaren rinner de stående epiteten snabbt till då sortimentet av passagerare ska beskrivas.

Mattsson var inte olympisk i sin habitus, olympisk var han i sin förmåga till överblick. För sin omvärld framtonade han kanske framför allt som knivskarpt intellekt, men omvittnade egenskaper är också humor och värme och vänfasthet.10 Efter hans frånfälle skrev brevvännen Albert Engström i sin skämttidning Strix en lång runa om vetenskapsmannen Mattsson. ”Han talade om ALLT, om filosofi, seismologi, dynamik, matematik och andra dystra hemligheter. Han skref om djupen i människornas själar och försökte öfversätta guds språk till svenska.”11 Här ser vi en driven kåsör göra reverens för en annan sådan, båda smått högstämda inför naturens bok och dess mysterier.

Mångvetandet är en stor tillgång också i de resebrev som Mattsson under sin Afrikaresa sände till Dagens Press. Efter sin flyktiga tidningstillvaro ströks de ner och utgavs i bokform som En herre for till Zanzibar. Brevens pris för ett förlängt liv var alltså att förkortas; se förordet ovan. I breven smyger Mattsson över eleganta textbryggor in geologiska och geografiska reflexioner. Antropologiska, politiska och kolonialistiska tankekorn strös in på samma sätt. I många av dessa aspekter har det dryga sekel som gått sedan herrn for till Zanzibar gjort funderingarna både nattståndna och politiskt alltmer inkorrekta. På god nusvenska kunde man kalla det som under halvannan månad utgjorde hans närmiljö, första klass på S/S Tabora, en bubbla.

Med Ostafrikalinjen reste man för att stiga av eller på i någon av Europas afrikanska kolonier. Mattsson påpekar att han var den ende ombord som reste för att resa, och skriva om resan. I passagerarloggen blev han ensam i kolumnen ”Rund um Afrika”. I breven tilltalar en världsvant fördomsfri kåsör sin samtid. Vår samtid är en annan, mot vilken de Mattssonska brevens världsbild och självbild ofta står i stark kontrast.

Kåsören

Guss Mattssons idagkåserier – som Afrikabreven utgjorde mer mångordigt talföra anförvanter till – var det största som hänt genren i svensk press i Finland efter Zacharias Topelius vid föregående sekels mitt. Denne hade inlett kåserandet i landet med 107 krönikor i Helsingfors Tidningar åren 1842–1860. De har ofta kallats Leopoldinerbrev(en) efter den föregivna mottagarens förnamn. Topelius krönikor var månatliga. De Mattssonska kåserierna var dagliga och ingick under rubriken ”I dag” i Dagens Tidning från det första numret den 7 december 1911.

Kåsörens värv var, med en Mattssonsk vändning, att ”emittera morgontilltugg” och hoppas det skall smaka. Man behöver inte vara särskilt lyhörd för att notera att han här iakttar både sin hantering och sin publik på armlängds avstånd, verserat men bestämt. Någon gång sänker han garden och släpper till en skymt av sitt känsloliv. Det gör han oftare på resa än annars. Han har då bragts ur sin fattning av något osett och skönt, men också då är det ett möte på distans. Det blir till en andakt inför vad han som obotlig kemist betraktar som ett förunderligt molekylaggregat, en åsyn av det slag världen kan erbjuda när den är som bäst. Riktigt betagen blir Mattsson inför storheter som oändligheten, medan mindre anblickar får passera. Ett sådant format är få människor förunnat, blott ett fåtal är värda en mässa. I hans texter finner man förbehållslös aktning för Napoleon, Cecil John Rhodes, Albert Edelfelt och Leo Mechelin.12

Sammanlagt blev det av hans hand 916 kåserier under rubriken ”I dag”. Det betyder också att Mattsson hade hunnit både öva upp och finslipa sitt kåserande tilltal innan han under sitt sista halvår skrev sina Afrikabrev. Hans berömmelse skulle ha haft åtskilligt annat att vila på än kåserierna, också utöver de två huvudyrken han aldrig riktigt valde emellan, aktad medial påverkare och lyskraftig kemilärare. I den senare egenskapen kallade han sig gärna, som boren ordlekare upp till hårfästet, ”skallig peruk”. Men berömmelsens stabilaste fundament är och förblir kåserierna.

I kåserierna möts svenska språk. Där finns helsingforsisk gatusvenska, yttrad med en rakhet som var helt ny för sin tid, bildat bornerat språk, spefullt blottställda kurialspråkliga vändningar, och – som förmedlande faktor – en vig allmänsvenska som fritt tog för sig ur en vokabulär som vanliga ordbrukare kunde tycka var rentav skrymmande stor. Idagkåserierna var exponeringar av något sett, läst eller hört, som sedan utsattes för kåsörens prismatiska tänkande och kombinatoriska fantasi. Mattsson hade också absolut gehör för hur mänsklig dårskap kan naglas fast i en situationskomisk tablå, en nedrafsad kroki. På så sätt hann det bli flykt under orden också från den minimala startsträcka ett kåseri har rum för.

Hans intresse för språk var mångsidigt, från uttal och målande uttryck till lokala idiom. Det fjärde resebrevet – i vilket han stävar över Biscaya mot Lissabon – upptas i sin helhet av en språklektion. Här engagerar han hela munhålan för att utforska portugisiskans fonetiska resurser så det rycker också i läsarens gipor. I sin kanariska resebok från 1907, En färd till de lyckliga öarna, hade han kalfatrat spanskan på liknande sätt; då gällde det uttalet av stadsnamnet Santa Cruz. I det nittonde brevet pluggar han in grunderna i swahili, som ska komma till användning från Zanzibar norrut.

Språk var för Mattsson precisionsinstrument. Ställer man sådana krav vill man också att de språkbilder man tar fram är närvarande för sinnena. Gärna får de ha smak och doft av den textlokal de hör hemma i. Det allra första resebrevet – som finns i tidningen men saknas i boken – ger just en sådan aptitretare, textkulinariskt tillredd. Mattsson sitter i Hamburg och skriver. Han har ännu inte embarkerat, men i tankarna rundar han redan Kap och styr mot värmen, ”och när jag senare böjer mig åt sidan för Guardafui kan man steka plättar på sin bokperm”.13 Det vill säga: så står det i brevutkastet i det manuskript som finns bevarat i Åbo Akademis biblioteks handskriftssamling. Men han byter vid närmare eftertanke ut bilden mot ”kan man steka plättar på bottinlädret”. Och innan texten avgår till Dagens Press står där ”kan man halstra flygfisk på bottinspetsen”. Rätt ska bli rätt, och göras av lokala råvaror.

Men riktigt rätt servering blev det bara på finlandssvenska. Här bör nämligen tilläggas att Mattsson använder beteckningen bottin – ett i dag ganska avdött ord – i dess finlandssvenska betydelse av spetsigt skodon, i Sverige kallat till exempel resårpjäxa.14 I Sverige är bottinen trubbig. Att försöka halstra flygfisk på den är därmed svårt. Åtminstone är det ingen vits. I frågan om finlandssvenska ord och idiom var Mattsson mer än aktiv. Redan 1910 pläderade han för ett systematiskt arbete för svensk språkrenhet i Finland.15

När Hugo Bergroth från och med samma år 1910 börjat med sina förstudier till Finlandssvenska (1917), som skulle komma att omvälva inhemsk språkplanering, visade Mattsson likafullt en för honom karakteristisk tvesyn inför all purism. Bergroth utgav 1912 en skrift med etthundra särskilt i tidningsspråket förekommande provinsialismer, med högsvenska motsvarigheter.16 Raskt fångades detta upp i ett kåseri (”I dag” 17.1.1912), där Mattsson besvarar en – möjligen fingerad – fråga om kompetenskrav för tidningsmannayrket. ”Vetskap om existensen av lektor Bergroths lista öfver 100 språkliga finesser” anges där som ett av kraven. En provinsialism ses här med andra ord som en finess.

Mattsson kunde mycket väl skilja mellan svenskans varieteter, men finesser ville han ogärna avhända sig. Till de kryddstarka och varaktigt firade dragen i hans kåserier hör bruket av helsingforsiskt stadsspråk. Detta sträva tungomål föreligger kanske vackrast avlyssnat i ett kåseri om en liten gosses tiopennisslant och dess tragiska nedstörtning i kloakbrunnen i en rännstenskorsning. ”Tisikan for i håle”, brukar incidenten kallas på textens eget språk (”I dag” 20.2.1914).

På tyska S/S Tabora hörs förståeligt nog inga sådana uppvisningar i Finlands olika inhemska språk. Men principen att man ska leta fram rätt ord iakttas nogsamt i breven. Och där finns desto mer av de många andra tungomål som böljar emot Mattsson på färden. Hans ordlekande känner inga språkgränser. Om en borgmästare i Deutsche Südwest-Afrika på sjöresan beledsagas av sin mor (åttonde brevet) döps hon behändigt till mère de mer du maire; sådant ges sedan på fonetiska grunder kortformen Mère triple, särskilt som mamman har hull.

Afrikanska språk och framför allt deras klickljud diskuteras i detalj. Likaså afrikaans, som vid denna tid ännu inte hade getts, eller uppnått, status av erkänt språk. Lingua franca ombord är tyska, som ogenerat återges i långa sjok (längst görs det i det sjätte brevet). Den Mattssonska ordglädjen röjer sig också i försvenskade ortnamn. Cap Vert i Senegal – inte att förväxla med det då portugisiska Kap Verde – blir Gröna udden. Vasco da Gamas Porto Natale blir Vascos julkvällsvik. Lourenço Marques blir Lasse Markusson. Det är inte bara guds språk som ska översättas, det ska alla.

Resebreven

Grunden för de tjugo resebreven var alltså ett kreditivbrev, en donation. Donatrix avslöjades sedermera som Hjördis Ahlström, Mattssonbeundrare av björneborgsk industrisläkt. Hennes goda syfte var att med oceanluft motverka Mattssons snabbt framskridande tuberkulos. Färden skulle gå från och till Hamburg, rundande Afrika. Halvannan månad räckte turen innan den i Zanzibar stäcktes av första världskriget.

Nuets långa avstånd till 1914 kanske förleder läsaren att tro att det var en inkörd färdväg Mattsson slog in på. Så var det inte. Kolonialmakternas kapplöpning om Afrika hade inte pågått många årtionden och Tysklands första kap i denna huggsexa – Südwest – daterar sig från 1884. För trafik mellan moderlandet och kolonierna inledde Deutsche Ost-Afrika Linie sin verksamhet 1890. Rund-um-Afrika, Mattssons tänkta rutt, hade öppnats först 1901. År 1914 hade linjen tjugotvå ångfartyg och till dem hörde S/S Tabora som ett av de nyaste, sjösatt 1912. Hon sänktes 1916 i Dar es-Salaams hamn, misstänkt för att kamouflerad till lasarettsfartyg tjäna militära intressen.

På en Afrikakarta med markerade floder, sjöar och järnvägar har Mattsson infört hamnar och datum för anlöp och dessutom lagt till några i breven nämnda orter, såsom Bulawayo, Keetmanshoop och Tabora. Kartan kom till användning i några upplagor av bokutgåvan. Denna kartbild finns i femte upplagan från 1918. Guss Mattsson, En herre for till Zanzibar, 1918.

Hamnarna på S/S Taboras rutt var Lissabon, som anlöps den 17 juni, Santa Cruz de Tenerife, Lobito, Mossamedes, Svakopmund, Lüderitzbucht, Kapstaden, Port Elizabeth, East London, Durban, Lourenço Marques, Beira, Chinde, Moçambique och Daressalam den 31 juli; ortnamnen har här Mattssons stavning.17 Alla strandhugg gick inte till kaj. Svämsand och flyttbankar kunde kräva ankring så långt ute till havs att kusten knappt syntes. För att gå i land krävdes då flera omstuvningar i allt mindre båtar, och som sista etapp persontransport genom strandvattnet på två bärares axlar.

Ombord på S/S Tabora

Mest var man ju till havs, och till brevens bästa kryddning hör att S/S Tabora för den urbant kåserande Mattsson förvisso är en postångare men också ter sig som ett narrskepp, med det slutna rummets egenheter och lustigheter. Dettas regler och kutymer avvinner han mycket löje, likaså dess passagerare och besättning. Passagerarna ter sig roligare i tidningsbreven än i hans privata korrespondens, där han kan tala ut. På ett vykort till vännen Bertel Jung läses: ”Allt väl ombord, utom damerna som ä ganska jevligt lagom förtjusande, och herrarna som borde följa dem till den där ön vi inrättade. Gud förlåte mig dessa fula tankar.”18

Inför tidningens läsare förses folket ombord med rollfack och artistnamn då de dras in på den Mattssonska scenen. Så får den fotograferande medresenären från Kamerun självfallet heta Kamerullan. Denna inscenering av dramatis personae ger också breven en liten tillstymmelse till intrig, utöver de förväntningar varje resas tidsaxel tillhandahåller. Tekniken är bekant från andra slutna rum, till exempel Agatha Christies kriminalgåtor på Nilen eller Orientexpressen.

”En tur om hörnet” var som rubrik förstås en slängighet värd en globetrotter. Men inte ens fram till Afrikas horn gick resan, skotten i Sarajevo avbröt den på halva vägen. Mattsson hade i sin tidning länge förebådat utbrottet av ett storkrig. Han får vetskap om attentatet mot kronprins Franz Ferdinand genom ett telegram som nådde S/S Tabora på havet utanför Südwest, men det berörs med ganska lätt hand i ett resebrev, det fjortonde. Breven bibehåller sin sorglöst urbana ton, även i det tjugonde och sista som är dagtecknat ”Madagaskar förbi” och som räknar med Zanzibar som följande anlöp. Men när fartyget når Dar es-Salaam har också krigsförberedelserna nått dit.

Trådlöst meddelande från Sarajevo, via kuststationen i Swakopmund (i nuv. Namibia), som informerar om skott avlossade på närhåll mot ärkehertigen med gemål, av ”Individium”. Båda dog. Åbo Akademis bibliotek, Handskriftssamlingarna, Guss Mattssons samling.

Med en engelsk kryssare lyckas Mattsson ta sig till Zanzibar, därifrån med en gammal brittisk ostindiefarare till Durban, och slutligen på Blue Funnel Lines S/S Aeneas till Liverpool. ”Inga andra än engelsmän och fransmän”, läser vi i en dagboksanteckning, som också konstaterar att i Kapstadens hamn ligger tre kapade tyska båtar.19 Den 10 september – då pågick det första av krigets stora slag vid Marne – var det stor maskeradbal ombord; det tryckta balprogrammet där alla danser förtecknas kan läsas bland Mattssons papper. Vid avgång från Kapstaden var trehundra passagerare inhysta i första klass. Det var trångt ombord och Mattsson fick lov att dela hytt med en indisk arbetare, som han beskriver som flitig rökare dag som natt. Därmed vart hälsosemesterns vinningar mer än annullerade.

Resan i sin tid

Men innan det blev krig var det fred i Europa. På franska har man brukat beskriva decennierna före 1914 som la belle époque, och uttrycket har spillt ut sitt glada lynne vida bortom den frankofona världens gränser. Det fanns ett slags konsensus bland tidens välbeställda om att det var gott att vara människa då. Hjulen rullade, välstånd och självkänsla växte. Den perfekta storm som var i antågande finns alltså inte i breven, som snarare kan läsas som en glad kavalkad av tidsstämningar från förkrigstidens långa stiltje. Och det som ute i stora världen var en belle époque hade ju en finländsk motsvarighet av upprymdhet: kulturellt och inte minst inom konsten har samma era i vårt land gått till historien som en guldålder. Trots politisk ofärd och social jäsning kunde man finna mycket gott i tiden redan då den pågick.

Att tala om en skön era eller en guldålder är naturligtvis att tala införstått. Alla kunde inte se lika ljust på tingen. Men med formuleringsföreträdet följer ett perspektiv. Vi kan erinra oss att årtiondena kring sekelskiftet var skämtpressens storhetstid. Skämtpressen lever av att veta vad som är socialt lustigt, och den dör när samförstånd om detta slutar finnas. Till Guss Mattssons journalistiska lärospån hörde att, i huvudsak anonymt, redigera skämttidskriften Fyren under dennas uppväxtår kring sekelskiftet 1900.20

Glad är Mattssons resebrevskavalkad också helt enkelt därför att han var så glad att komma ut till havs. I dag är det kanske mest tankeväckande med breven deras lätta anslag i kombination med världsmannens nersiktsperspektiv på tillvaron. Det har självfallet med kåserandets tonfall att göra, som snarast förstärks av att resebrev gärna, som en fingerat intim genre, rider på ett artigt och förtroligt tilltal. Det är till ”herrskapet” Mattsson sirligt riktar sina brev, liksom sina kåserier. Adressaten tänkes vara en läsare på jämnhöjd. En läsekrets som var både borgerlig och urban var underförstådd. Om läsarhomogenitet och införståddhet i idagkåserierna har Michel Ekman skrivit, med rikliga textbelägg.21

Och: visst är det ju en herre som far till Zanzibar. Resan anträds vid en eras slut, före ett världskrig, innan sådant som manschauvinism, rasism, kolonialism och imperialism blivit märkta som politiskt inkorrekta, för att inte tala om korrekthet av Bergrothskt slag. Med lite hjälp av en kuli var den vite mannens börda ännu fullt bärbar: breven vittnar om en äldre världsordning, och både risar och prisar den.

De gör det dessutom i detalj. Mattsson är en vän av ordning, en iakttagare av ordning och en som gärna utreder ordning. Här träder dessutom hans mångvetande till, han kan kemi och geologi och det periodiska systemet och molekylers beteende. Men han behärskar också samhället, politik och ekonomi, och därtill sådana individuella åtbörder som styrs av grammatik och bordsetikett. Allt detta tar han fasta på och ser regler i.

Han gör nogsamt reda för S/S Taboras hierarki, från kapten till däcksvabbare. Från sina ”upphöjda kuloarer” i första klass tangerar han klasserna II och III, men dessa andra klasser syns framför allt vid klassöverskridning, i åttonde brevet: ”Bland förstaklassfruntimren cirkulera några, hvilka till sätt och yttre en hårsmån sticka af i riktning mot det sant folkliga.” Det är ”species enklare hushållerska m.m.d.” som yrkat på att resa ned till sin koloniala anställning i första klass, och som med etikettvidrigt legära handlingssätt bringar vad brevskrivaren kallar sin ”toleranta själ” i dallring.

Så ser klassamhället ut ombord, till sin vita del. Inom denna del kan man ur breven utläsa en hierarki som går ut på att – av färdens medverkande nationaliteter – britten ser ner på tysken, som ser ner på portugisen, som ser ner på det som blivit över. Också de icke vita ombord passerar revy, dock sällan i talroller.22 Ett anmärkningsvärt undantag ges. Sjuttonde brevet meddelar att när medpassageraren Kamerullan en gång i förbifarten riktade sig till Ali Noa, ”djupsvart” swahilipassopp och ”vaken själ” med orden: ”’Ali Noa, du har råkat bli bra svart’, stannade ynglingen höfligt, smålog och sporde: ’Bwana, hvad vill du jag skall göra till det?’”

I breven användes flitigt bestämningar som senare tiders biologiska antropologi med eftertryck har mönstrat ut. Dit hör sådant som ras, halvblod, bastard, kvarteron och kroasering. Men 1914 var de i saklöst bruk, och de hjälpte med sin försanthållna objektivitet Mattsson att hålla ordning och reda i sitt universum.

Särskilt vid strandhuggen men även till sjöss uppvisar texten ett formligt myller av etniska iakttagelser som tiden har gjort minst sagt anstötliga, som ”den goda, förvånade barnblick, som är den ofördärfvade negerns”. Ofta illustreras de med analogier ur djurriket: arabiska matroser lyfter sina näsborrar som kameler, zulukaffrer drar sina rikshor med länderna gungande som på ett fullblod, starka tänder far med ett hundglufs in i äppleköttet. Den tidigare nämnda metoden att vid långgrund kust frakta i land båtpassagerare på bärares axlar kallar Mattsson ”att rida neger”. Ofta blir det hos honom ett boskapsbaserat bildspråk som ska finna ord för hur europé ser afrikan.

Kosmiskt och komiskt

Atos Wirtanen har i en beaktansvärd uppsats om humorn i Guss Mattssons skriftställarskap härlett den dels ur hans universalism eller allvetarambition, dels ur hans kunskap om hur kosmos var hopkommet: ”Hans hemvist var s.a.s. astronomiskt.” Den kosmiska verkligheten var ”ett städse närvarande korrektiv när han bedömde smått och stort”, vars betydelse påtagligt reducerades ”i den mattssonska hjärnans drastiska eller raffinerade perspektivspel”. Mycket ofta ser han människan molekylärt: mötte Mattsson en herre på gatan, skriver Wirtanen, ”kunde han på ett ögonblick översätta herrn till kemiska grundämnen. Ser man världen och människorna på det viset, ligger risken för komiska poänger strax på lur. Bara ett bokstavssteg skiljer ju det komiska från det kosmiska.” Sistnämnda iakttagelse var självfallet lånad av Mattsson själv.23

Detta är ett slag av ordningsamhet som lätt kan fås att slå över i det absurda. Det kan ta sig exempelvis tabellariska uttryck. Det nionde resebrevet förtecknar de faser av kostymering en resenär känner behov av när ekvatorn nalkas. Vid 14 grader nordlig bredd är det lämpligt med vit kostym utan väst, efter stegvis avklädning vore man vid 6 graders bredd helst iförd blotta bukhinnan, och vid 5 grader räcker det med skelettet. Dock medger konvenansen inte vad hettan skulle kräva.

Denna ekiperingstabell roar därför att den är sanslös, den sammanför klädsel och anatomi bortom vad som är möjligt. Att överbjuda det möjliga var ett knep Mattsson behärskade suveränt. ”The secret of Mattsson’s art was his sense of the absurd”, har George C. Schoolfield summerat en presentation av hans särart som kåsör.24 ”Man vet ingenting, men man har skäl att förmoda allt hvad ens fantasi kan kombinera”, heter det i ett skickligt turnerat framtidskåseri (”I dag” 4.1.1913).

Detta är en insikt Mattsson delar med andra påhittiga. Fantasi är konsten att sammanföra, ansåg Jorge Luis Borges, argentinsk kollega i fabulerandets konst: fantasin bygger på minne, den är minnets sätt att kombinera element; något annat instrument har vi inte. ”Som klumpigt exempel: för en enhörning krävs en häst och ett horn, för en minotaur en tjur och en man, för en sjöjungfru en kvinna och en fisk.”25 Många av Mattssons mest förblivande scener befolkas av sådana möten, här mellan breddgrad och klädsel, i tropikkostym.

Allt som kan tänkas, kan tänkas finnas, hävdar hans lära om kombinerandet. Det här låter generöst, men det ställer krav, på tänkande och på repertoar av vetande att bygga tankar på. Som minnesatlet, polyhistor och skarpslipat intellekt fyllde Mattsson kraven, med råge. Han stod på höjden av sin tids bildning, på många sätt stod han för sin tid. Kanske är det detta som gör hans kåserier och brev så ogenerat märkta av tidsandan, och därmed gör tidsandan avläsbar. På så sätt blir det lite lättare att se hur naturlig varje tidsanda ter sig att andas in, vilken tiden än är. Vi får besinna att vi andas in vår.

Två exempel på tidsavstånd

I två av breven, det trettonde och det fjortonde, blir tidsavståndet mellan epistlarna och dem som läser dem i dag ovanligt tydligt. Det ena exemplet är från Südwest (Deutsch-Südwestafrika) – i dag Namibia – och det andra från Sydafrika. I det förra slås läsaren av det som tyst förbigås, i det senare av det högstämda talet.

Det trettonde brevet är dagtecknat ”I Peter Moors land”. Ett stycke in i texten kommer förklaringen: ”Afrikas yngsta och i vissa ting märkligaste kolonialstat” är föremålet för en bok av Gustav Frenssen och boken handlar om Peter Moors Sydväst. Mer yppas inte om dessa två namn. Det var kanske inte heller av nöden: Frenssen var en sedan ett årtionde enormt populär tysk Heimatdichter, flitigt översatt och mycket läst också på svenska.26 År 1912 nämndes han ofta som sannolik nobelpristagare. Peter Moors färd till Sydvästafrika: berättelse om ett fälttåg utkom 1907, året efter originalet. En epigraf anger att boken vill hedra minnet av den tyska ungdom som stupat i denna kampanj; på bokens första sidor erfar läsaren att krigarna begav sig dit ”för att på ett vilt hednafolk utkräva hämnd för tyskt blod som utgjutits”.27

Att det alls funnits blod att hämnas berodde på att en tysk köpman, Adolf Lüderitz, 1884 etablerat ett faktori, en handelsplats på sydvästafrikansk mark, och att Bismarck tagit platsen under rikets beskydd. Ursprungsbefolkningen fick erfara att beskyddet var totalt. Mattsson ger fakta om kolonins tillblivelse men utan blods nämnande. I Frenssens bok rinner det: Peter Moor är hans namn på ett fingerat tyskt soldatöde, aktör i och ögonvittne till ett av historiens dittills mest öppet deklarerade, oskrymtade och metodiska folkmord, tysk militärs utrotning av folkstammar. I Mattssons brev möter vi dessa folk, här kallade hereros och hottentotter, i egenskap av tjänstefolk. Tyskarnas mödor för att tämja vildmarken ”måste jag lämna åsido”, skriver Mattsson. ”Resultatet är i all sin ofullgångenhet redan ett storartadt monument öfver deras seghet och mod, som här kämpat sig fram.”

Radikala medel var inget att hymla med i kulturens möte med det vilda. De stod att läsa om, svart på vitt. I Sydväst införskaffade Mattsson ett nummer av Deutsch-Südwestafrikanische Zeitung vereinigt mit Swakopmunder Zeitung, av den 27 juni 1914. Numret är åtta sidor tjockt, varav hälften utgörs av annonser som vittnar om det blomstrande näringslivet i Südwest. En sextondedel av tidningen ägnas afrikanska ting och här ingår ett utdrag ur före detta guvernören von Puttkamers bok om sina år som styresman i tyska Kamerun. Om dualas, ett bantufolk vid kusten, skriver exguvernören att det är ”det lataste, falskaste och nedrigaste slödder som solen har att lysa på, och det hade förvisso varit bäst om de då landet erövrades 1884 hade om icke utrotats så iallafall förts bortom landets gränser”.28

År 1899 gavs skeendet i Afrika en formel, furiös men inom sin fiktion mångtydig, i maningen ”Exterminate all the brutes!”29 Det var i Joseph Conrads kortroman Heart of Darkness, som underligt nog försvenskades först ett halvsekel senare. I boken finns mörkrets hjärta i Kongo, som står för kontinenten.

Ursprungsbefolkningar kunde till exempel utrotas eller inhägnas eller förslavas eller förjagas, eller tämjas för tjänstebruk. År 1907 hade Anders Donner, astronomiprofessor och universitetsrektor och vän till Mattsson, i Finsk Tidskrift avlagt rapport från en resa till Sydafrika. Donner diskuterar där hur befolkningen i Kap blivit ”med ett ord, domesticerade”. ”Öfverhufvud söker man genom lagbud, men i synnerhet genom sed och sammanhållning från de hvitas sida, reglera och skydda kolonisationen. Så t.ex. är det en allmän regel att aldrig lära de svarta egentliga handtverk.” Givet proportionerna mellan olika hudfärg samt priset på skolat arbete i Sydafrika är det klart att ”hela koloniseringsföretaget och därmed civilisationsarbetet där nere annars vore en omöjlighet”.30

Det andra exemplet på tidsavstånd finns i det fjortonde resebrevet. Där slås dagens läsare inte av vad som förbigås utan av vad resenären stannar upp inför. Här hörs en ton av hög andakt som är sällsynt i breven. Under sitt besök i Kapstaden uppsöker Mattsson monumentet till Cecil John Rhodes, inbegreppet av en imperiebyggare. Plötsligt tecknar han en fixeringsbild, ”Ynglingen kom, lungsjuk och dödsdömd, ned till Kap, stärktes af dess luft”, skriver Mattsson om Rhodes, och har knappt ord för att beskriva mannens storhet. En bit in på det nya millenniet blev samma stormans gärning hett omdebatterad. Imperiets symbol blev symbol för imperialism. Förtecknet vändes om. År 2015 flyttade University of Cape Town bort sin Rhodesstaty.31

Mattsson synes ha haft sinne för den vite mannens börda. Bärandet var inte så roligt alla gånger, det visste han: kolonialism är ett segt men envetet företag, fyllt av umbäranden och tomt på civilisationens fröjder. Men han var införstådd med att uppgiften skulle axlas, och synes övertygad om att det skedde mänskligheten till fromma. Ämnet återkommer i resebreven. Men det är skäl att påminna om att impulsen för dessa inte var politiskt intresse. Breven var en biprodukt av hälsovård och rekreation, av en tid vikt för kroppens bästa. De har ofta en fysisk påtaglighet som vittnar om hur det mås, om tänkt och önskad konvalescens. Garden är nere, de är impressioner. Därmed blottar de sig också som tidsvittnen, tankens fladder som gick i tryck. Afrikabreven är flugor i bärnsten.

Mottagandet

Hur breven mottogs som tidningstext är vanskligt att veta. Om bokversionens möte med allmänheten vet vi mera. För den läsande allmänheten var en resebok av Mattsson ingenting nytt. Också breven från hans tidigare resa till Kanarieöarna utkom i bokform. Redan denna resa företog han på den tyska Afrikarutten med start i Hamburg och också den gjordes med medel tillskjutna av gynnare (tidningsmannakollegan Axel Lille med flera). Även då var det, som vi läser i företalet till En färd till de lyckliga öarna, ”för hälsans och humörets skull” resan gjordes, och även där var breven något förkortade. Gängse värdesättning av Mattsson har brukat sätta hans kåserier högst. Erik Kihlmans omdöme i Svensk nutidsdikt i Finland viktar lite annorlunda. För Kihlman är ”den egentliga grunden för hans popularitet: resebreven och kåserierna”.32

En herre for till Zanzibar fick under tolv års tid uppleva åtta upplagor. Den första (2 000 ex.) såldes slut på tre dagar.33 Boken kom ut ett par veckor efter författarens frånfälle, i julbokflödets slutfas 1914, och fick ett enstämmigt gott mottagande. Men det var nog inte bara av aktning för den döde. Mattssons förmåga att med det förbindliga tonfallets lätthet smyga på läsaren faktainformation eller rentav bildningsstoff har setts som ett av idagkåseriernas särmärke. I en längre textsvit som dessa resebrev ryms det mer än bara punktvisa upplysningar. Breven hinner förmedla realvetande om viktiga materier, som geologi, klimat, ekonomi, historia. Vid resans slut har läsaren ackumulerat en god dos Afrikakunskap. Detta är något som kritiken överlag tacksamt noterar.

Boken rosas också som bok, för ”en fullt värdig typografisk utstyrsel” och för fotografier som ”skänker ökadt lif och åskådlighet åt skildringen”.34 Fotografierna är ett nittiotal, vilket innebär nästan en bild på varannan sida. I ett kort förord till boken beklagar och förklarar författaren ”den ofta otillräckliga anslutningen mellan bilder och text” med att en stor del av hans filmer i reseavbrottets villervalla hade blivit kvar i Afrika, och att det var svårt att ersätta dem med andra lämpliga bilder. I Dagens Press bjöd brevsviten av lätt insedda skäl inte på några fotografiska illustrationer. Det hade förvisso varit lockande med sådana: bladets föregångare Dagens Tidning hade under Mattssons styre varit en banbrytare för modern journalistik i fråga om uppläggning av reportage, teknisk utstyrsel och bilder.35 Nu blev i stället brevens bokversion – vars fotografier för dagens bortskämda blick mest bara är gråmurrigt suddiga – prisad för ett avancerat och anslående yttre, och det med rätta. Rastreringen är grov och upplösningen dålig men informationsnivån hög för en publik som var ovan vid tryckta snapshots. Var modernitet har sin tid.

Från manuskript till tidning

Guss Mattssons omfångsrika samling på Åbo Akademis biblioteks handskriftsavdelning innehåller – i kapsel 22 – en mängd memorabilia i form av trycksaker från resan. I samlingen finns tidningsexemplar från Südwest, Kapstaden och Moçambique, en mängd menyer som visar den överdådiga mathållningen ombord, telegram, notor och personliga resehandlingar med mera. Där finns också en tysk text på vers av Mattssons hand, lagd i munnen på Neptuni hovmedikus och uppenbarligen avsedd som ceremoniell inledning till det ekvatordop som hörde till var gång S/S Tabora korsade linjen. Huruvida den framfördes framgår inte. Däremot meddelar ett resebrev om en bordsvisa gemensamt avsjungen vid festmiddagen. Studentkoryfén, kördirigenten och Tysklandskännaren Mattsson fick texten att löpa lätt: melodin var ”O alte Burschenherrlichkeit” (”Du gamla klang- och jubeltid”). Rubriken åsyftade sjösjuka och löd ”Eingeweide für eingeweihte”. På svenska kunde detta bli ”Inälvor för nyss döpta” eller ”för invigda”; med tanke på det framhållna sjösjuketemat vore kanske också ”Urgröpta och nydöpta” en möjlighet.

Mattssons originala tyska text för linjedopet på S/S Tabora, skriven för att vid ceremonins början framsägas av Neptuni hovläkare. I bilagan återges diktens text på tyska och i svensk översättning. Åbo Akademis bibliotek, Handskriftssamlingarna, Guss Mattssons samling.

Största delen av breven finns på Åbo Akademis bibliotek bevarade i manuskript. På begäran av sin hustru bad Mattsson nämligen Dagens Press försteredaktör Edvin Rautell att ”lägga undan dem på något ställe så jag kan få dem i en binge i höst”.36 Tre av tjugo brev – det åttonde, det tionde och det elfte – synes ha förkommit, men resten finns. Brevmanuskripten är fulla av små ändringar, strykningar och tillägg. Mattsson gjorde sig möda. Mellan postat brev och brev i tryck kan små avvikelser förekomma.

En grundlig jämförelse mellan brevmanuskript och tryck kunde gott löna mödan. Breven var inget hastverk utan omsorgsfullt arbete som han också kunde korrigera i efterhand. Han skriver beriktigande brev till Rautell på Dagens Press för att tillse att ett i Hamburg besökt kafé inte i bladet får heta Jardin des Plantes utan des Fleurs, och att Portugals nationalskald inte skrivs fel. Camöens ska vara Camoes, helst Camões, men ”den iberiska krucifixen” blir väl alltför svår, korrigerade han sig. I bladet blev det Camoes.

Här ges ett par exempel på sådant som Mattsson själv strök innan breven postades. En inför avsändandet struken passus i manuskriptet till det tolfte brevet kan noteras. Det handlar om kretsdomaren i Keetmanshoop i Südwest, som utan appell låter hänga brottslingar, även vita. Det är av vikt att statuera exempel, argumenterar domaren. Efter detta hade Mattsson en reflexion, som han strök: ”Jag fäste mig vid att denna samma stränga herre, som f.ö. hade ett soligt och ungt leende, oberoende af det kyliga främmande sällskapet alltid bad en bordsbön – helt säkert icke fromleri, men väl en för vår brokiga krets af sammanbragta vaganter sällsynt öppenhet.” I det tjugonde och sista brevet ströks ett drinktips, i texten inplacerat mellan solnedgång och natt: ”Sedan sågo vi retsamma solbilder i tjugu minuter och sänkte slutligen vårt halmstrå i en djup lemon-squash af specialmärket G. M. En tesked ingefärssaft, några kvadrater mandarinskal och tre tunna skifvor ananas, 400 cm³ bondvatten med 10 gram socker och vätskan ur en Kap-citron. Drycken beställes genom att man vid bardisken höjer vänstra lillfingret. Här talas nämligen inte i onödan. Fahrenheit tacklar t.o.m. vid midnatt upp öfver 80 och alla undvikliga besvär böjer man af.”

Dagens Press bjöd på tjugo brev, placerade under strecket, tryckta mellan den 14 juni och den 8 november 1914. (Boken har sexton kapitel.) De sex första breven infördes i söndagsnummer med en veckas intervall; sedan kom de mycket oregelbundet. Breven sträcker sig över 7–14 spalter, vilket maximalt innebär dubbelt streckaromfång. Korrekturläsningen för Dagens Press var dålig, men då texten sattes om för bok blev det ännu sämre. Dock var förläggaren Holger Schildts ambitioner med boken tydligen högt ställda. Den ska tryckas med samma stilsort som en i dag utkommen diktsamling, meddelar han Mattsson. ”Det torde bli ganska stiligt med dubbla mellanslag och tryckt på tjockt konstpapper.”37

Från tidning till bok

Strykningarna för bokversionen kan i stora drag beskrivas som nedan. För att i denna utgåva följa Afrikaresan till dess faktiska slut avslutas sviten av brev med det sista (XVI) kapitlet i En herre for till Zanzibar. Kapitlet stod alltså aldrig att läsa som resebrev i tidningen.

Brev I 14.6 (Hamburg, 8 juni), om etappen från Finland till Köpenhamn, saknas i boken.

Av brev II 21.6 (Hamburg i juni) har boken förkortat beskrivningen av både Elbetunneln och ovanjordisk stadsplanering av Hamburg. Likaså utgår restaurangreflexionerna och incidenten i ekiperingsaffären. I boken slås korta bryggor mellan slutet av detta brev och början av

brev III 28.6 (I Nordsjödimma), och de två breven har sammanförts i kapitel I i boken. Bokens kapitel II övertar inledningsvis de tankar om skeppets telegrafist och hierarki som avslutar brev III. Resten av kapitlet är identiskt med

brev IV 5.7 (På Biscaya-golfen), frånsett några utskiftade ord och två strukna stycken på slutet.

Av brev V 12.7 (Lissabon 17 juni) saknas i kapitel III ett par försumbara meningar men i övrigt är brevet intakt i boken; kapitel III fortsätter med

brev VI 19.7 (En natt på Tejo). I bokens kapitel III saknas stycket om fartygsbeståndet i Lissabons hamnbassäng och ett par passager om den absurda omlastningen av varor; dessvärre saknar boken också den klargörande konklusionen att moderlandet bestjäl sin koloni. I gengäld har kapitel III förlängts med text som finns enbart i boken: en beskrivning av anlöpet av Teneriffa och en halvdagsexkursion på ön.

Brev VII 2.8 (Söder om Kanarien) är bokkapitel IV bortsett från två små strykningar. Man kan beklaga den mindre av dessa, med dess lyriska luft under vingarna: ”Sickna. Bära hvita bandet dagen lång och inte gå hem kl. 8. Stanna ute hela natten, på själfva krogen.”

Brev VIII 6.8 (Vid Senegals bankar) innehåller karakteriseringar av resans viktigaste personager; med två små strykningar har detta blivit kapitel V i boken.

Brev IX 9.8 (Under Liberia) har i bokens kapitel VI ändrat ett ord här, ett ord där. Där tidningsbrevet anger att ”Jag har gjort upp en tabell” är det i boken ”[E]n passagerare” som gjort det. Tidningstextens ”niggrer” har, liksom på flera andra ställen i breven, dock inte alltid, bytts ut mot ”negrer”. I boken infogas i kapitlet även

brev X 13.8 (Vid ekvatorn), en skildring över hela nio spalter av linjepassagen med åtföljande ekvatordop. Den Mattssonska insatsen vid dopet torde ha varit ansenlig. Inte bara erfar vi att dopdekokten ”komponerats med biträde af en på fartyget förefintlig kemist”. Vi läser också – dock bara i tidningen, ej i bok – att dopmiddagens bordsvisa var gjord av ”närvarande representanten för Dagens Press”. Texterna återges här, jämte ytterst fri försvenskning av C. Z. – Brevslutets ingående redogörelse för skeppsflygelns defekt och dess åtgärdande saknas i boken.

Brev XI 16.8 (Bahia da Lobito, 2 juli): en tredjedel av tidningstexten saknas i boken, kapitel VII. Det är två partier som har utgått. Det första handlar i huvudsak om ”den s.k. negerlukten” samt om att driva gäck med en passagerares godtrogenhet; en hjärtlös nedåtblick kan ses som gemensam nämnare för det strukna partiet. Det andra partiet är brevslutets botaniska reflexioner. Bokkapitel VIII fortsätter med

brev XII 23.8 (Bland hvalarna vid Mossamedes). Av brevet finns dock bara dess sista fjärdedel kvar i boken. Resten saknas, vilket kan förvåna; detta är hela brevsvitens största strukna parti. Stormaktspolitik var ett genuint Mattssonskt intresse (se till exempel Mattsson 1918), the scramble for Africa gick in i en ny fas genom världskriget, och brevets digra resonemang om kolonialmakters politiska, etniska, moraliska och fysisk-geografiska utmaningar på denna kontinent synes initierade. Men kvar är alltså bara resenärstext om valar och strandhugg.

Brev XIII 30.8 (I Peter Moors land) har i bokens kapitel VIII förkortats med drygt en fjärdedel, på olika punkter. Obesjungna i boken går Tyska Sydvästs naturresurser (guano, koppar, guld), de tyska kolonisternas seghet och mod, den svårartade kvinnobristen, de debarkerandes stora skara, och slutligen det märkliga ösregnet i Swakopmund.

Brev XIV 13.9 (Vid Kap, 8 juli) är föga förändrat som kapitel IX i boken. Brevmanuskriptet uppvisar några intressanta avvikelser från tidningstrycket. De finns alla vid resans kulmination vid Rhodes Memorial. Avvikelserna betonar platsens storhet. Den tunga gravhällen ”synes lagd af titaner” bland flyttblock. Analogin till att se Neapel och sedan dö är i manus utvidgad: ”Det är efter Kap och Rhodes man må göra det.” Stundens serenitet (”inga suvenirer och vykort”) får i manus ett tillägg: ” – brittens andakt för höga minnen tillåter sällan något af detta, medan genomsnittstysken gärna ropar på förklaringar, bilder och öl”. Stycket om Francis Drake är inte med i boken.

Brev XV 11.10 (In i Moçambique-strömmen), kapitel X i boken, infördes en månad efter föregående brev. Då hade Mattsson redan, med illa anfrätta lungor, återvänt till Helsingfors. Brevets ingresstext påpekar att alla de återstående breven är post festum – minnen av en tid som flytt – och denna återstod kläms in i Dagens Press under tre veckor. Boken stryker passagerna om en kolonialguvernörs friheter, om ”de bruna gentlemännens” tungomål, om den ormstungne museichefen och om praxis för utskeppning till East London.

Brev XVI 18.10 (I Vascos julkvällsvik) utgör kapitel XI i boken. Strukits har i detta brev bara beskrivningen av Durbans spårvägar och upplysningsbyrå samt tänkeboksfunderingen kring val, kolibri och storlekars relativitet.

Brev XVII 22.10 (En däcksrond mellan hamnarna) är identiskt med bokens XII, med ett par minimala undantag. I det ena av dessa blir ”fanders”, vid denna tid ett fulare ord än till exempel n-ordet, till ”f-ders”.

Brev XVIII 25.10 (Hos Lasse Markusson) är identiskt med bokens XIII, frånsett ett stycke om bättre folk och badliv. (Ingressen i brev XV angav att författarens korrekturläsning för bok upphört med det nionde arket, alltså i detta kapitel, s. 144.)

Brev XIX 1.11 (Vid landet Ofir) är med några utbytta ord kapitel XIV i boken.

Brev XX 8.11 (Madagaskar förbi) står oförändrat som kapitel XV i boken.

Principer för textetablering

I brevens språkdräkt har blott lätta ingrepp gjorts. Stavningen är originalens. Uppenbara korrekturfel har åtgärdats, mer tveksamma fall på basis av bokversionens lydelse. Felskrivna namn (till exempel Buluvayo pro Bulawayo, Fitzsimons pro Fitzsimmons) som inte sedan korrigerades i boken har inte heller här korrigerats. Uppenbara skrivfel som kunde förbrylla har rättats (till exempel East Pier pro East Pear). – Omkring fyra femtedelar av breven finns som handskrivna original i Mattsson-samlingen i Åbo Akademis biblioteks handskriftssamling. Där vittnar sofort- och spätkorrektur i stor mängd om den möda författaren gav sig med breven.

Noter

Willner 1966, 30f.

Gå till notreferens 1

Om Gustaf Mattsson senior, se Söderlund 1932.

Gå till notreferens 2

Hjelt 1920; Jung 1942.

Gå till notreferens 3

Korrespondens med A. R. Frenckell, E. Rautell och G. Mattsson senior, ÅAB, Hs.

Gå till notreferens 4

Mattsson 1909, 68f. korrigerar det pris Runeberg sätter på purpur i Kungarne på Salamis.

Gå till notreferens 5

Citat efter Willner 1966, 46.

Gå till notreferens 6

Censurens arbete var Mattsson bekant: svärfadern Edvard Blumenthal var vid sekelskiftet 1900 t.f. chef för Överstyrelsen för pressärendena; denna var ofta i luven på satirorganet Fyren, där Mattsson var pseudonym medarbetare.

Gå till notreferens 7

För en kort karakteristik av hans politiska position, se t.ex. Willner 1966, 24–28.

Gå till notreferens 8

Se brev framför allt till hustrun Sigrid, Bertel Jung och Alma Söderhjelm i Jung 1942.

Gå till notreferens 9

Ett radband av ofta upprepade superlativer inleder Zilliacus 2014.

Gå till notreferens 10

Artikeln ingick in extenso i Hufvudstadsbladet och Dagens Press 16.12.1914.

Gå till notreferens 11

För minnesord över de egna landsmännen, se om Edelfelt Helsingfors Posten 18.8.1907 (även t.ex. Jung 1942, 342ff.) och om Mechelin ”I dag” 26.1.1914.

Gå till notreferens 12

Guardafui syftar på Afrikas horn, den stående resebrevrubrikens ”hörn”.

Gå till notreferens 13

Skillnaden mellan sverigesvensk och finländsk ”bottin” expliceras i Bergroth 1917, 187.

Gå till notreferens 14

Mattsson 1910. Se även ett ovanligt långt kåseri om tidningsfinlandssvenska, ”I dag” 25.10.1914.

Gå till notreferens 15

Bergroth 1912.

Gå till notreferens 16

Hela den icke avbrutna rutten anges som följer i ett brev till fadern 6.5.1914: Hamburg – Vlissingen – Lissabon – Tenerife – Angola – Svakopmund – Lüderitzbucht – Kapstaden – Port Elizabeth – East London – Durban – Lourenço Marques – Beira – Chunde – Daressalam – Sansibar – Aden – Suez – Port Said – Neapel – Marseille – Tanger – Lissabon – Southampton – Hamburg, ÅAB, Hs, brevet tyckt i Jung 1942, 489. Mattsson har på ett rutigt papper räknat ut att färden tur-och-retur Helsingfors blev 18 097 sjömil (se bild i brev XII).

Gå till notreferens 17

G. M. till Jung 17.6.1914 (Lissabon), ÅAB, Hs.

Gå till notreferens 18

Lapidariska dagboksblad för avsnittet Durban–Kapstaden, på Funnel Lines brevhuvud, ÅAB, Hs.

Gå till notreferens 19

Insatsen för Fyren kan följas passim i Jung 1942. – Fyren köptes 1904 av Rafael Lindquist, som drev den i reaktionär riktning, vilket orsakade talrika polemiker med G. M. i dennes senare tidningsorgan.

Gå till notreferens 20

Ekman 2011, 197–207.

Gå till notreferens 21

Ett skäl till att G. M. inte för sin resa valt en engelsk båt (med anhalter som Ascension och Sankt Helena) var misstanken att det skulle ha gett honom mindre varierat – uteslutande engelskt – umgänge ombord. Brev till fadern 6.5.1914 i Jung 1942, 490.

Gå till notreferens 22

Citaten i detta stycke tagna ur Wirtanen 1958.

Gå till notreferens 23

Schoolfield 1998, 423.

Gå till notreferens 24

Borges 1988, 177.

Gå till notreferens 25

Se Ljung Svensson 2011, 194–204; Korlén 1985. Att Frenssen i dag är marginaliserad beror på hans starka rashygieniska och sedermera nazistiska övertygelse.

Gå till notreferens 26

På tyska ”um an einem wilden Heidenvolk vergossenes deutsches Blut zu rächen”.

Gå till notreferens 27

På tyska ”das faulste, falscheste und niederträchtigste Gesindel, welches die Sonne bescheint, und es wäre sicher am besten gewesen, wenn sie bei der Eroberung des Landes im Jahre 1884, wenn nicht ausgerottet, so doch ausser Landes gebracht worden wären”.

Gå till notreferens 28

En svensk snabbkurs i rasismens idéhistoria ges i Sven Lindqvist, Utrota varenda jävel (1992), vars titel återgår på Conradcitatet; notera även Juhani Koponen, ”Sven Lindqvistin tieto ja imperialismin historia”, Tieteessä tapahtuu 2019:5, 61–64.

Gå till notreferens 29

Donner 1907, 130–131. För en lång skaldad Mattssonsk hyllning av Donner, se ”I dag” 6.11.1914.

Gå till notreferens 30

Se t.ex. Zilliacus 2020.

Gå till notreferens 31

Kihlman 1928, 45.

Gå till notreferens 32

Dagens Press 17.12.1914.

Gå till notreferens 33

[Anonym recensent] Hufvudstadsbladet 15.12.1914.

Gå till notreferens 34

J. O. Tallqvist i publicistorganet Lucifer 1951, citat i Willner 1966, 42.

Gå till notreferens 35

G. M. till E. Rautell 9.6.1914, ÅAB, Hs.

Gå till notreferens 36

Schildt till G. M. 30.10.1914, ÅAB, Hs.

Gå till notreferens 37

Källor och litteratur

Åbo Akademis bibliotek, Handskriftssamlingarna (ÅAB, Hs)

Mattsson, Gustaf (Guss)

Bergroth, Hugo: Etthundra i det finländsk-svenska skriftspråket, särskilt tidningsspråket, förekommande provinsialismer jämte deras motsvarigheter i högsvenskan. Helsingfors 1912.

Bergroth, Hugo: Finlandssvenska. Helsingfors 1917.

Borges, Jorge Luis: Borges A/Z. Selección etc: A.F. Ferrer. La Biblioteca de Babel. Madrid 1988.

[Castrén, Gunnar]: ”Gustaf Mattsson”. Nya Argus 1914: 23, 189–190.

Castrén, Gunnar: ”Mattsson, Gustaf Otto”. Kansallinen elämäkerrasto IV. Porvoo 1932.

Donner, Anders: ”Några minnen från en resa till Syd-Afrika”. Finsk Tidskrift 1907:I, 122–143.

Ekman, Michel: Må vi blicka tillbaka mot det förflutna. Svenskt och finskt hos åtta finlandssvenska författare 1899–1944. Helsingfors 2011.

Hjelt, Edvard: Gustaf Mattsson. Levnadsteckning. Helsingfors 1920.

Jung, Bertel: Gustaf Mattsson berättar om sig själv. Brevutdrag sammanställda av Bertel Jung. Helsingfors 1942.

Kihlman, Erik: Svensk nutidsdikt i Finland. Essayer. Helsingfors 1928.

Korlén, Gustav: ”Zur Rezeption von Gustav Frenssen in Schweden”. Wolfgang Butt & Bernhard Glienke (Hrsg.), Der Nahe Norden. Otto Oberholzer zum 65. Geburtstag. Eine Festschrift. Frankfurt am Main 1985.

Landgrén, Lars-Folke: ”Mattsson, Gustaf ’Guss’”. Biografiskt lexikon för Finland 2. Helsingfors 2009. http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-4791-1416928957397.

Ljung Svensson, Ann-Sofi: Selma Lagerlöf och den tyska hembygdslitteraturen. Lunds universitet 2011. https://lucris.lub.lu.se/ws/files/5740354/2165255.pdf (hämtad 12.5.2021).

Mattsson, Guss: ”Purpurns saga”. Argus 1909:7, 68–69.

Mattsson, Guss: ”Svenskt kulturarbete i Finland. II. Författarekåren”. Argus 1910:22, 201–202.

Mattsson, Gustaf: En herre for till Zanzibar. Helsingfors 1914. http://urn.fi/URN:NBN:fi-fd2016-00011263.

Mattsson, Gustaf: Stormakter och småfolk. Tidningsuppsatser i utrikespolitiska ämnen. Helsingfors 1918.

Schoolfield, George C. (ed.): A History of Finland’s Literature. Lincoln & London 1998.

Söderlund, Axel: ”Mattsson, Gustaf Edvard”. Kansallinen elämäkerrasto IV. Porvoo 1932.

Willner, Sven: ”Guss Mattsson”. Finländska gestalter V. Kulturbärare. Ekenäs 1966.

Wirtanen, Atos: ”Om humorn hos Guss Mattsson”. Hufvudstadsbladet 2.7.1958 [”Under strecket”].

Zilliacus, Clas: ”Guss Mattsson i dag”. Historiska och litteraturhistoriska studier 89. Helsingfors 2014.

Zilliacus, Clas: ”Guss Mattsson rundar Kap. En herre for till Zanzibar, kapitel IX”. Nya Argus 2020: 10–11, 324f.

En tur om hörnet

Bref till Dagens Press af G. M.

I. Hamburg, 8 juni.

”Tycker fröken om ost?”

”Nej tack, jag förmår inte”.

Det är ungefär på det sättet sjöresor taga sin början. Där har naturligtvis varit en massa ombestyr, knottrigheter och afsked, där har varit rosor och tistlar, där har varit en liflig och slukande känsla af att Höge Hin må taga alltihop. Men detta är ännu icke resan. Den faller öfver en såsom verklig, ny tillvarelseform först då gong-gongen ljudit och man satt sig till bords, blickande utefter Titanias engelska eftermiddagste, i fysisk förnimmelse af att man är på glidande köl.

Den stadiga Hullbåten var som vanligt öfverfylld med smör och resande, kort sagdt allt hvad man hemma ansåg sig kunna undvara. Och prisades det förra fint, så kunde ej heller klagas på folket. Normala emigranter, tekniska studenter, kvinnliga gymnaster, maskulina magistrar, doktorer och professorer, frälsningsmilitär, engelska turister, glada konstnärer och annars somt af hvarje. I hufvudsak kunde bland såkallade klasspassagerare tre typer skönjas: de som foro för att ”agera” (gymnastikflickorna), de som reste för att inhämta (teknikerna m.fl.) och de som gett sig af för att slippa. Det var egentligen icke så svårt att se hvilka den sista kategorin famnade. Dit hörde alla som buro något af lifvets piskmärken och trådde till frid och frånvaro.

Tidsfördriv på däck på S/S Titania, den ångare som förde Mattsson från Finland till Köpenhamn. Under kriget gick fartyget på en mina på Östersjön den 28 mars 1918. Finlands sjöhistoriska museum, Kotka.

För öfrigt regerade god stämning ombord. Att se prof. J. J. Tikkanen och hr Viktor Malmberg konsthistoriskt blinka åt hvarandra inför en äkta Magenbitter var redan en vy. Och att skönja taket af hr A. W. Finch bakom ett stilleben af choux fleures och haricots verts var en annan.

”Trefligt att höra till stadsfullmäktige så här på Östersjön?” frågade jag en leende medherre.

”Ja inte ä de utan”, svarade dr H. M. J. Relander. Han befann sig jämte ing. A. Kramer på eldsläckningsturné till Storbritannien. Det gällde sprinklers och jag kunde i deras ögonhvitor läsa att det inte skall brinna många pappersbruk i Finland efter den här resan.

Med en sista sky af fransk klassicism öfver sin klarnande panna blickade prof. Yrjö Hirn mot väster, medan prof. Gardberg och lektor Saraoja – polyteknikernas allvarliga herdar – utbytte åsikter om Gottlands längd och en anglosaxare gick omkring och gjorde miner åt alla som bara ville. Det bör ständigt finnas någon ombord, som trakterade humörpump, borrar in den i de trumpna och suger fram ett löje. Det var den här anglikanen som nu gjorde det och när han stannade framför en flock obekanta, sägande i all enkelhet: ”Ni ä ena sablars slöfockar” (det gör sig mycket bra på engelska), så brast skaran i skratt och han gick vidare. Patentet är Mark Twains och effekten uteblir sällan. Om skeppsbord i vackert väder uppfattar man det goda.

De kvinnliga gymnasterna (finska uppsättningen) gladde oss med en föreställning på öfre däck. Innan det kunde anas, hade en hop af ställets fruntimmer kastat bort den borgerliga resdräkten och visade sig som blue girls med Finlands vapen på vänsterärm och eldfasta strumpor på benen. Stadiga hemgjorda.

”Al-ka-kaa” utbrast ledarinnan. ”Kaa”, svarade fiskmåsarna rundtomkring och så vidtog visningen. I början var det mest sådant som också jag i korta kjortlar hade kunnat tillfredsställande utföra. Men sedan blef det svårare. Damerna sköto fram en häst – allas deras egen medhafda älskade inhemska nahkahevonen – och störtade i god ordning öfver den med de eldfasta i vädret. Hvarvid man lade märke till att den af kvinnorna, som kunde sägas hafva det bästa utseendet, svängde sig djärfvast. Hon stod vid hvarje kast nästan lodrätt upp, med klackarna mot zenit, och kom på hinsidan ned som en känguru i Nya Syd-Wales. Estetikprofesorerna klappade fakultetens bifall och Mark Twain skar de otroligaste gubbar.

Sedan skulle frälsningsarmén börja på, men någon illa underrättad jehu hann sätta sig vid det uthämtade klaveret och göra en vals och sålunda segrade flärden.

Kapten Lindfors gled upp vid horisonten. Östersjöfartens clou. Allt gick efter noter. Titania tjöt kärligt per siren, Ariadne svarade per pipa groft men ömt. Flaggorna flögo, relingarna fäktade med fyrahundra armar och dit for den. En bak, en rök och ett minne.

Förrn någon fått skorna på sig, kvad Snoilsky, voro vi i Köpenhamn. Man smög sig nätt och stilla i land och sade, icke utan en viss inre accent, åt chauffören: ”Centralbangården”.

Jag har inte passerat byn sedan denna bekvämlighet kom till. Den är omotståeligt angenäm. Proper, rymlig och väl ordnad. Gamla stationen är numera biografteater. Jag skyndar att utropa detta medan en stump af våra lidandens lada i Helsingfors ännu står kvar. Vore det icke skäl att i sista valetet ta ut det fina och göra af den hvad den för längesedan hade kunnat koras till: kino. Ahoses kino.

En enda defekt fann jag hos den nya köpenhamnska bangården: hela stationshuset hafver en ensam liten pulpet för bref- och vykortskrifvare. En, säger en plats. Medan en äldre herre och jag kruserligt erbjödo hvarandra prioriteten till denna, framseglade en kvinnlig 240-punding med öfverjordiska former, anammade pulpeten och bosatte sig där. Den gamle och jag tvinade bort.

Det var fagert och friskt i det fria. Arla människor skyndade till sina arbeten, dygdigt tjänstefolk tvådde bordskifvorna utanför Vivel och små pojkar med röda ögon bjödo ut hvisslande grisar. Jag slog mig ned i National-kaféet, där gummor ännu putsade mässing och kyparne hasade sig fram på spattstyfva ben, trötta och sorgmodiga.

”Kaffe og Kager”, beställde den något hesa gästen.

”Kaffe og Konjak”, svarade gillande på afstånd en lika hes ganymed. Det var ett svårt tryckfel, men härdad som man är tog man emot det. Och så kom det sig att jag, som hvarken brukar konjak eller för tillfället behöfde medicin, underst bittida kl. 7 tog den af ödet mig föreställda torra och svafvelsura skvätten, tog den hel, och signade:

”Tschutt tschutt, lilla fosterland”.

Detta halsrifvande syndafall uti den stigande solens ljus vardt sålunda det afgörande steget från purgatoriet Helsingfors ut i paradiset Fria världen.

Mot aftonsidan utkristalliserade mineralet Hamburg och på en af dess många ytor sitter jag nu, undrande hvar jag skall finna den solhjälm som passar ett olämpligt kranium. Ty på tre ställen, där man gör toalett för tropikerna, hade de inte någon användbar, och några flere känner ingen till. Mattslipad ostkupa med vakuum blir väl det slutliga.

Det är en ansenlig promemoria, skall jag säga, att hastigt och lustigt bereda sig för flere zoner på en gång. När jag enligt programmet kommer till Kap, ha de vinter där, och när jag senare böjer mig åt sidan för Guardafui kan man halstra flygfisk på bottinspetsen. Detta vidgar i obekväm grad perspektivet öfver ekiperingen och gör en sorgsen i ens ungdoms vår. Ty päls och fikonlöf i samma koffert, det är som slutackordet i Strauss Zarathustra: storslaget men falskt.

Dock skall det väl reda sig. Några rader kanske förrän jag reser. Och sedan till sjöss!

II. Hamburg i juni.

”Har ni ett fredligt rum?” sporde jag portiern å Hôtel Bellevue.

”Ja vars, ett lugnt och skönt rum i tredje våningen. Pst, för herrn här upp i n:r 35”.

Jag steg in och möttes af ett tiotal automobilsignaler. Fönstret mot Jungfernstieg stod nämligen öppet.

”Är det fredligt, det här?” ropade jag så högt jag kunde.

Kellnern försökte svara, men blef två gånger öfverröstad. Tredje gången lyckades han mellan ett par tjut hastigt säga några ord:

”Ja det är ett mycket lugnt rum”.

Det kom i djupaste allvar och jag måste tro honom. För öfrigt är det enfaldigt att på en gång begära ett centralt hotellrum i en stad som Hamburg och fordra stillhet. Men inte dess mindre hade de ganska rätt: rummet var fridfullt efter 1 på natten. Då domnar lifvet ute och sedan är det helt tyst ungefär till 7. Längre än sex timmar behöfver en fullvuxen herreman icke sofva.

Och i gengäld, hvilken vy från mitt fönster! Hela den berömda ”stigen” i totalperspektiv. Hela inre Alstern med båtar och svanar. Bortom den i hundra växlande dagrar fonden af kyrkor och hus. I klaraste patina stiga de gamla hjälmarna på St Jacobi och St Petri, och i djup klorofyll sluta lindar sin krans kring kajerna, där små varelser skynda långt borta och fina vagnar rulla fram.

Då man efter några års paus återkommer till den här orten har den ånyo växt ofantligt både inåt och utåt. Månntro det i Europa ges en millionstad som lefver tydligare än denna? Det är icke amerikanism, det är inte svampen i natten, det är pulsar och muskler som arbeta och vidgas. Ville man ge detta ett namn, kunde snarast sägas att Hamburg londoniseras. Det är ej blott dimensioner och trafik det gäller utan något i hela läggningen. Engelsk arbetsordning är härskande, frånvaron af flanörer, militär, kårstudenter låter en känna att time is money just här, och snuddar vandrarens blick vid byggnader med skyltarna ”Standard Bank of South Africa Ltd”, ”Tehuantepec Route”, ”East India House”, slår emot honom detta samma världsfamnande, som han erfar då han vid Victoria Street i London öfver en dörr ser de enkla orden: Nya Zeelands regering.

Och så är det detta med Elbe, den oförlikneliga, som från böhmiska bergen glider fram genom hela tysklandet och bringar till Hamburg allt hvad markerna föda och samla. Och trots att staden själf har sina åtta mil ut till det salta, är och blir det intet af Brügge öfver den. Ty Nordsjöns tidflöden nå dagligen fram till kajerna vid St Pauli och skölja dem två meter upp alltjämt, till en evig erinran om att Hamburg är hafvets.

Bekräftad bokning av resa från Hamburg till Hamburg. Bokningsavgiften (150 tyska mark) hade Mattsson sänt som kontanter i ett brev. Åbo Akademis bibliotek, Handskriftssamlingarna, Guss Mattssons samling.

Det är egentligen istiden som vållat allt detta. Ty det var den stora nordiska gletscherbarriären, som tvang vattnen från det sydöstra tyska upplandet att söka sig till Nordsjön. Annars hade Elbe funnit sin mynning vida närmare, kanske vid Danzig eller så bortåt, och Hamburg skulle stannat som ett litet Wismar, måhända ett Stettin, att vittna om Finlandsbornas genomfart till Friedrichstrasse, men inte mycket mera. Hamburg är Fennoscandias gäldenär och borde betala årstribut för hvad vi i isväg donade den där gången.

Att göra en Rundfahrt med fiaker af gammalt snitt är en behaglig rekreation. Jag tog en sådan i förgår och bad farbror på bocken åka hvart det honom lyste. ”Ned till hamnen?” Godt. Det var så mycket lämpligare som jag ville se den nya Elbetunneln, ett litet fjorton-millioners-företag fullbordadt hösten 1911.

Tunneln trafikeras i hufvudsak af 20 000 varfsarbetare från Kuhwärder-sidan, där just ingen annan har något att göra. Men den rymmer mellan trottoarerna i hvartdera röret också en körbana och den bar jag ett öga till, inte särdeles för åkningens skull, men för att få en ny sensation. Jag har nämligen aldrig förr med häst och kusk och vagn trädt in i en hiss och likaledes aldrig användt droska för vertikal fortkomst. Detta skulle nu ske. Elbetunneln möter vid hvardera änden sex elevatorer, af hvilka de två mellersta bära 10 000 kg hvarje och rymma ett förspändt ekipage.

Farbror på bocken tyckte inte alls om detta. ”Hästen är rädd!” Jag tror farbror själf var det. Emellertid rullade vi in, betalade 50 Pf. och hörde väldiga luckor fram och bak slå igen. Så dånade det till, svartingen klippte ett tag med snibbarna, farbror sade ”Oh Gott” och hela dosan begynte sjunka. Sakta och nätt gick det ungefär sju våningar djupt och så hissades framluckan. Framför oss låg i skenbar oändlighet den lampglänsande, kakelskimrande tuben och rätt in i den bar det.

Nu var farbror med ens helt stolt, vände sig om mot mig, pekade med piskan mot taket och yttrade: ”Se det underliga med den här saken är att där gå skeppen nu fram öfver våra hattar”.

Väggarna har man prydt med rektangulära halfmeterlånga plaketter i något slags brun fajansmassa, föreställande all världens sjödjur, somliga vackra och somliga int. Jag räknade 42 par af dessa ganska slöa ornament och tänkte på vår storbucklare Eric O. W. E. därhemma. Med hvilken elegans hade icke han gjort allt detta i metall och med hvilken ädel frenesi skulle han ej format dessa appetitliga krabbor, humrar, ålar och makriller.

Hamburgs nyaste stolthet, St. Pauli-Elbtunnel, hade invigts 1911. Tunneln skapade en lika snabb som praktfull förbindelse mellan stadens centrum och varvs- och hamnområdet söder om Elbe. Ner i den ville Mattsson, ty ”där gå skeppen nu fram öfver våra hattar”, som hans droskkusk uttryckte saken. Berlin-Brandenburgisches Wirtschaftsarchiv e.V. – CC BY-NC-SA.

Vid motsatta stranden fingo vi ej vända direkt in i återfartstunneln, utan måste först upp i en hiss, så ned i en annan och på hemstranden upp igen. Summa 100 meter vertikal vagnsresa. Inte så mycket som profeten Elia, men vackert nog för en vanlig. Utan eld i ekrarna. Farbror var emellertid fullständigt vimmelkantig af detta fyrfaldiga vanvett och sprängde sedan med otillåten hastighet långs kristliga gator.

Det funnes här en mängd färska ting att beskrifva, såsom t.ex. Hamburgs stora ringbana, motsvarande Berlins Hoch- und Untergrundbahn, utomordentligt nyttig för hela den mäktiga stacken. Och visst borde jag ock tala om den nya hufvudpulsådern från centralbangården till rådhuset, ett grandiost genombrott, hvilket tyvärr förfuskats genom hamburgarnas brist på intelligens. De ha nämligen – man skämmes att tala om det – icke kallat denna trafikled Genombrottsgata, utan gifvit den namn efter en af stadens forna märkesmän: Mönckebergstrasse, rätt och slätt. När vår geniala helsingforsiska gatudöpelse blir allmännare känd, skall väl Durchbruchstrasse också här klarna. Ja den borde jag tala om. Och så skulle det väl höra mig till att beskrifva den nya Alsterpaviljongen, hvars öppnande jag bevistade. Hamburg hade i månader nio väntat på denna dag och nu var den kommen. Infödingar samlades framför dörrarna som kattor kring valeriana, rent kataleptiska. Men de studsade häpna tillbaka då battangerna slogos upp. Ty det togs entré!

Det var dock icke så farligt, ty det gällde blott första dagen och tillföll Olympiska spelen. Nu är paviljongen fri och valerianan sitter innanför. Det nya templet är en smula dussinpråligt. Men det skall väl så vara coram publico. Nedanom stora salen med läktare och alkover ligger nära Alsterns nivå en verkligt elegant tesalong med bordsdekorering af dyrbara spetsar under glas. Och från diverse balkonger skådar man vällustigt romantiskt ut öfver reflexerna i kvällens mörka sjö, med kanoter och snipor och långsamt glidande hvita fåglar. Det är nog med detta just så som Gustav Wied en gång skref: i Hamburg vore han lyriker, oberoende af att två gånger två ger fem.

Ja det funnes mycket att berätta – jag glömmer ej heller kaféet Jardin des Fleurs med dess 38 sorter glace och lockande korgstolar, och inte glömmer jag Kempinski som i Hamburg stängt sin stora restaurang och låtit den unika lokalen fyllas af hr Moritz Mädlers elfvatusen koffertar – men urverket trissar och mina timmar gå ut. Och ännu har jag att köpa omkring 64 olika saker, nödvändiga för en ung man som skall öfver linjen.

Dock måste jag före afgången omtala en af Gud straffad Madame. Jag var i en ekiperingsaffär vid Neuer Wall och efter mig steg där in en stor och fullriggad högre borgarfru med diamanter och pärlor. Hon skulle ha något i sidenväg. Plötsligt hörde jag henne säga: ”Hvarför betjänar ni mig inte genast? Hvarför betjänar ni den där herrn först?” Svängande ut mot mig en fet tumme.

”Herrn kom tidigare in”, svarade expediten höfligt.

Madame mumlade något och var ytterst onådig, klandrade allt och köpte intet. Nu fogade slumpen att vi också ungefär samtidigt gingo ut. Där mötte två dörrar. Jag valde den vänstra, öppnade den och emotsåg Madames omedelbara passage. Men hon gaf sju i min lilla artighet och gick genom den högra.

I samma ögonblick jag då trädde ut, direkt till gatan, hörde jag bakom mig ett samfälldt skri af butikpersonalen. Jag uppfattade inte genast situationen, men såg mig instinktivt om. Och då visade sig följande:

Den dörr hvilken frun valt, ledde alls icke till gatan, utan till affärens stora skådefönster som inåt butiken var afskrankadt med en vägg. Madame hade stigit ut i expositionen och stod nu häpen där som en mekanisk jättedocka, häftigt möblerande bland galanterivarorna med kängor och parasoll. Jag åsåg detta från gatan och bevittnade ock huru en lika väldig direktris fattade Traviata om axlarna och drog henne bakåt under oafbrutet ras af fotografiramar och plånböcker. Madame var purpurfärgad och dörröppningen kring henne fullpackad med biträdesanleten.

Allt detta varade kanske 8 sekunder, men verkade tillfredsställande. Och med harmoni i själen gick jag och köpte mig en kikare.

Hell dig strand, nu flyttar jag. Vid Petersen-Kai, längan 28, ligger Reichspostdampfer Tabora, 8 100 ton, och väntar på mig. Eller rättare sagdt: hon väntar inte, hon far.

När dessa rader nå min ärade läsare, är jag mänskligt att se redan tämligen afsides. Lyse solen på min gallion och vinke vänliga de fjärran uddar! Så mycket kan man väl få önska sig själf, i brist på korstecken och amuletter.

Sätt maskinen i gång, herr kapten.

III. I Nordsjödimma.

Vi ligga nu på skvalp någonstädes utanför Holland. Tjockan kom öfver oss tidigt i morse, sedan vi i natt vid klar sikt gått ut i sjön, och nu är det så disigt att skutan får ligga nästan stilla. Rundt omkring åt alla streck ljuda dofva främlingsrop, med enkla pipor och dubbla, och mellan dem höres klämt af klockor.

Under tiden må det tillåtas mig något litet orientera en tålmodig läsare beträffande den rundfart detta skall utgöra början till. Deutsche Ost-Afrika-Linie – ett sällskap som samarbetar med Woermann-linjen och ett par andra bolag af samma art – trafikerar Afrika med ett tjugutal båtar, af hvilka flertalet gör tur- och returfart till bestämda tyska kolonier (Togo, Kamerun, Sydväst, Sydost). Men en båt hvarje vecka sändes på långfärd ”rund um”, hvarannan gång motsols, hvarannan tvärtom. Något behof af en dylik hel-rut kring Afrika föreligger i och för sig inte. Antalet resande som gör den är försvinnande litet, några få per år. Enligt passagerarlistan är det sålunda t.ex. denna gång endast jag som ärnar följa med hela vägen. Lönande är driften alltså knappast. Men om båten en gång från väster rundat Kap och gått ända upp till tyska Sydost, alltså till Sansibar, vore det ingen vits att vända om, ty då har den 8567 sjömil hem västvart, men 7202 sjömil Suezvägen. Det är detta som gifvit upphof till rundfärderna och för ingen del något turistintresse. Ty spekulanterna häri äro såsom sagdt ungefär 1+1+1. Båtarna gå emellertid med stor statssubvention och hafva rang af Reichspostdampfer, hvarför vi ensliga rundgångare inte behöfva bekymra oss öfver att herrskapet besvärar sig så mycket för vår skull.

Detta brev till fadern lotsas till Cuxhaven, den punkt där Elbe möter Nordsjön. Oceanfärden kan börja. Åbo Akademis bibliotek, Handskriftssamlingarna, Guss Mattssons samling.

Det är icke någon likgiltig sak hvilkendera ruten man besluter sig för, den västra utfarten eller den östra. Resan får i dessa två fall en väsentligt olika karaktär. Jag har af flere skäl valt den förra och vinner för öfrigt bl.a. att jag i nödfall kan förkorta återfärden genom att kvista af i Neapel eller Marseille, därest jordbäfning, örlig eller annan orsak drefve mig hem. Det är också icke fullkomligt uteslutet att man redan vid en sådan här resa kan inom ett par månader fattas af det hat till den hopträngda dagliga miljön, som polarfarare, hval- och säljägare och andra jämna ”innesittare” bekantligen hemfalla åt. Måhända skall på Medelhafvet något sådant komma öfver mig och då blir det godt att få gnola farväl. Äfven ur preventiv synpunkt är således min motsolskosa bättre betänkt, ty västresan norrut ger inga möjligheter till afkortning.

Hvad då själfva skibet beträffar, som får dras med mig sommaren om, är det med sina 8 100 ton visserligen Titania multiplicerad med ungefär 2,3, men såsom oceanångare af de mindre, Sjundedelen af Vaterlands deplacement! Med systerskeppen General och Kigoma bildar vår Tabora emellertid Deutsche Ost-Afrika-Linies bäst utrustade flottilj och är under alla omständigheter hvad man skulle kalla en ståtlig galeja. Det märkte man bl.a. vid utfarten från Hamburg, där ingen af de för tillfället c. 150 ”liggarna” bar Taboras resning och stolta fraicheur. Oss följde långt ut i hafs-Elbe en liten flodbåt, Elise Wrede, och när kaptenen på den invid sin skorsten svängde mössan till afsked, såg han från vårt promenaddäck ut som der kleine Cohn i en oval ask, lutad mot en svart cigarrett som stod och bolmade för sig själf.

Namnet Tabora? Åh ja, så gärna ville man bakom det se linjerna af en etiopisk drottning, en Nigerias flodgudinna, en nymf från Ruwenzoris skogar. Men det är intet af detta, det är rätt och slätt en negerstad öster om Tanganyika och numera hufvudstation vid den nya tvärbanan från Daressalam till Kongo. Dock ligger det något särskildt i klangen och ordtypen, som återför tanken mot aliquid olim feminini, kanske en fornfränka till henne af Saba, som drog genom österns länder. Måhända var det hon själf som bland dessa niggrer hette så. I hvarje fall bör andra stafvelsens vokal uttalas som å, och ty rimmar hon på dåra.

Båten har härliga samlingsrum – matsal, kaffehall, musikgemak, röksalong –, så stora och spridt möblerade att man osedd försvinner i en vrå men ändå är med. Skrifplatserna i hörnen invitera omotståndligt, särskildt på kvällen då de skimra i det nya marmorljuset – en vertikal, genomlysande Carrara-platta, bakom hvilken ett par glödlampor gömmer sig, så att hela skifvan sprider ett mildt diffust sken öfver bordet. Jag känner att jag kommer att göra dikter här, likväl på det ofarliga sätt att västra cykeln sänkes vid Kap och den östra utanför Alexandria.

Rikspostångaren Tabora, sådan den ståtade i akvarell på en meny som middagsgäster kunde begrunda i matsalen. Åbo Akademis bibliotek, Handskriftssamlingarna, Guss Mattssons samling.

Kabinerna däremot äro icke gjorda för långfärd. Visserligen har öfverstewarden på försynens tillrådan gifvit mig ensambostad i en hytt för två. Men klädskåpen äro smaldjupa som kantställda cigarrlådor à 50 st., i ganska riktig proportion. Och hvad hyllor beträffar har jag i dag med mitt bibliotek kommit öfverens om att detta bor i sängen från morgon till kväll, men nattetid hålles på mattan. Med sträng vilja kunde de arma böckerna få stanna i bädden dygnet om, men det blefve dock en sådan massa ryggar på samma läger att jag finge vansinniga drömmar. Lifbältet har jag från taket flyttat till den ena klaffkommoden och uti dess hylsa ordnat in mitt husapotek af aspirin, anestesin, kinin, kreosotal, blyvatten och bläck. Det ser stadigt ut däruppe, men kommer det så kommer det på engång.

Jag har hittat en speciell fristad, nämligen fjärde däcket nedifrån, hvarest skeppsbåtarna och telegrafstationen befinna sig. Det är icke förbjudet att vistas där, men ingen går dit utom hr Haupt, telegrafisten, som bor allena i sin central. Det är roligt att i kvällsmörkret stå och småtitta på honom genom gardinen, när han med en dosa mot hvartdera örat lyssnar till hvad hans kolleger exekvera i Hamburg, Nauen, Eiffeltornet, Lissabon och å de farande storskeppen ute i Atlanten. Då och då rynkar han ögonbrynen – tydligen någon som klottar nu igen – och däremellan afknackar han själf några ord. Får jag mannen på tumanhand i St Helena-trakten skall jag ha honom att lära mig åtminstone de tre första kapitlen.

Det är annars inte godt att komma i någon beröring med befälet ombord. Allt som går ofvanpå Obersteward är gudar, rena gudar. Kapten Gauhe har ingen sett – han säges bo på femte däcket –, första officeren v. Eucken-Addenhausen är likaledes en myt, så ock andra, tredje, fjärde och femte. Ledande ingeniören och hans fyra öfvermaskinister anar man blott, och öfverkassören hr Cleophas utgör en hypotes, på sin höjd en teori. Skeppsläkaren, en ung doktor Wolff, är den enda af honoratiores man finner vid måltiderna och äfven han manar med sina trefaldt guldsmidda ärmar, sin gloriosa mössa och sina knappars prakt till skygg vördnad. Öfverkocken heter Hesch, och ehuru man å matsalsdäcket ser tvärs genom hela köksafdelningen har jag ännu icke upptäckt en honom motsvarande dignitär. Jag tror han sitter i en nisch och anför med elfenbensstaf. Måhända är han ock helt enkelt i land och dirigerar trådlöst. ”Hallå, Tabora! Och sedan litet rémoulade till makrillen”.

Alltjämt skära vi genom tung mist. Den är nu så tät att man icke ser från för till akter. Vattnet är blankt och massor af sjögräs skymta. Vore roligt att veta hvar någonstädes vi egentligen äro. Nyss ljöd rätt föröfver en gäll tershvissla, som icke sagt någonting tidigare. Men nu är den åter lika stum.

Småbarnen gråta af skrämsel när vår grofpipa vrålar till. De arabiska matroserna på skansen stå med högt lyfta näsborrar, som kameler, och draga långsamt in af det fuktiga grå.

Här flyter en liten stad af plåt, sakta och trefvande. Nordsjön sveper tyst om oss alla.

IV. På Biscaya-golfen.

På något besynnerligt sätt hamnade vi undan dunster och slemma försåt i Boulogne-sur-Mer, så som vi hamna skulle, spjälkte så upp kanalen i hela dess längd, svängde om mot syd och hafva i skrifvande stund icke många mil till jordens ändalykt, Finis terrae, där Iberiens sirener sjunga sin bränningskör och mången god sjöman gått till djups.

Det har icke varit några lättjans och flärdens timmar, dessa första 24 på Atlanten, ty vi ha arbetat nästan hela dygnet, jag och tre andra herremän. Ett sällsamt och förtvifladt arbete. Vi ha nämligen lärt oss portugisiska. Lissabon närmar sig hvad det hinner. Skola vi ha någon framgång där, måste vi kunna samtala med de infödda korrekt och bevekande.

Jag vittjade bland mina närmare bekanta för att utröna om någon kände detta samma inre behof och det var som sagdt tre. Jag vet inte hvad de heta men de se hyggliga ut och äro yngre köpmän. Efter ett kort krigsråd i röksalongen beslöto vi engagera en lärare. Vi fäste vid öfverstewardens anslagstafla en lapp med sålydande text på tyska och engelska:

”Fyra manliga passagerare af första klass önska undervisning i portugisiska, helst af yngre fruntimmer, med föräldrar i staden. I nödfall antages ock manlig eller äldre kvinnlig lärare. Villkoren äro att tillfredsställande kunskap i sagda språk meddelas genom 24 lektioner à 1 timme, af hvilka 8 i dag och 16 i morgon. Arvode efter öfverenskommelse. Svar på detta ställe efter precis ½ timme, eller kl. ½ 10 f.m.”

Av Mattssons loggbok från resan finns bara ett fåtal sidor bevarade. Åbo Akademis bibliotek, Handskriftssamlingarna, Guss Mattssons samling.

Vi konstaterade att alla matsalstrafikanter läste annonsen, men ingen anmälde sig. Nu sände vi den till andra klass. Ingen kunde heller där portugisiska. En dam underrättade oss om att hennes bror nog lär kunna, men han är i Brasilien. Alltså dock en stråle hopp.

Efter nytt krigsråd beslöto vi med 3 röster mot 1 att låta också tredje klass veta vår önskan. Där nappade det. Det kom två karlar ur skansen, den ena i turban och den andra i fez, ledda af en tysk matros, som grinande meddelade att de där två kunna stå till tjänst. Han i turban stammade från Sansibar och han i fez från Lourenço Marques. Bägge voro de af naturen gulbruna och af vattuskräck något marmorerade, men annars gjorde de vänliga miner och började omedelbart på en gång tala med oss. Vi förstodo inte ett fjärdedels verbusculum och afbröto dem med en fråga om detta var portugisiska. Det skedde på förrumsluckan och vi hade snart hela tredje klassen omkring oss.

”No no, misters”, svarade den ena, ”no no”. Och så fortsatte båda igen med en obeskriflig text. Med samtliga röster mot noll enades vi om att detta icke erbjöd någon ljusning. Vi lade en slant uti de marmorerades handskålar och återvände till röksalongen.

Jag upplyste nu om att i min hytt funnos två läroböcker i portugisiska, en stor och en liten, och tänkte att vi möjligen kunde genom samarbete tränga in i detta förvisso ärevördiga gamla språk, som långt före engelskan talats vid aflägsna kuster. Därom voro alla ense – det var ju den sista resursen och Lissabon hade under våra ansträngningar redan kommit oss 30 sjömil närmare – och så bildade vi ett andelslag med firma ”Genossenschaft für Verbreitung der portugisischen Sprache unter den übrigen Völkern Europas Limited”.

Vi drogo oss nu undan i musikrummet och jag kom med läroböckerna. ”Jag föreslår”, sade en och såg på sitt ur, ”att vi nöja oss med den lilla”. Detta var allas mening, den stora kunde ju anlitas såsom reserv.

”Vore det inte bäst”, hemställde en annan, ”att vi först lärde oss uttalet? Det skall vara ganska svårt, har jag hört.”

Också detta funno vi förnuftigt och togo omedelbart ihop med de portugisiska vokalerna och konsonanterna. Jag skötte boken och läste högt.

Enkla vokaler. a. Uttalas rent och öppet såsom det nordtyska a, t.ex. cá, uttalas ka och betyder här.

”Utmärkt”, utropade en af andelsmännen, ”utmärkt. Jag kan inte finna något svårt i detta. Det är ju alldeles klart. Ka. Ka. Alldeles som i nordtyskan”.

Allmänt instämmande. ”Fortsätt”, sade de åt mig, ”fortsätt. Det var alltså a. Nu kommer b”.

”Nej, mina herrar, vokalerna först. Och det finns ett a till”.

”Ett a till? Donnerwetter. Wozu?”

”Ja var god och hör: a, mörkare färgadt, såsom det tyska a framför u i ordet Haus eller det engelska o i ordet house. Exempel: mau, ond”.

”Ah Gott, ja det förstår man ju, nåja det kan ju vara, det är i alla fall enkelt också det där. Mau. Ha, ha, ha, ett komiskt språk. Säger jag alltså mau ka, så betyder det ond här. Det betyder att jag är ond här, aber um Gottes willen, det är ju inte alls svårt”.

Med ljusnade drag emotsågo alla fortsättningen. ”Alltså nu b”.

”Nej förlåt, inte ännu. Det är icke mitt fel, men portugisiskan synes hafva ännu ett a”.

”Zum Teufel, was ist denn das?” Ett trestämmigt rop af ovilja. En af herrarna ville rycka boken ifrån mig. Han trodde jag dref med dem.

”Mina herrar, ni måste lugna er, jag försäkrar att det är det sista a’t som nu går”. Och jag läste:

”a, mellanljud mellan a och ö, t.ex. pano, duk”.

”Mellanljud? Mellanljud?? Das ist ja zum Verrücktwerden. Hvem i kristenheten (den frågande var jude) kan uttala ett mellanljud mellan a och ö?”

Jag nödgades erkänna att uppgiften var betänklig och sedan vi en stund med varierande munställning framstönat allt som kunde antagas ligga mellan a och ö, utan att veta på hvilken punkt af skalan vi faktiskt passerade portugisiskans tredje a, beslöto vi ajournera bolagsstämman och gå ut i luften.

Vi vandrade i olika riktningar, störde flere medresande, som i sina hvilstolar njöto oceanens vida frid, och sporde dem om de kunde få tag i en vokal mellan a och ö, en sällsynt vokal, som i Portugal förekommer vild. Snart hade vi smittat ned hela societeten med det och man hörde däcket i ända det egendomligaste stånk. När någon ny kom upp och frågade hvad i herrans namn detta betydde, svarade alla, att det var första bokstafven i portugisiskan.

Graf över rena vokaler i Lissabonportugisiskan. Portugisiskans fonologi hör till de romanska språkens rikaste. Där finns orala och nasala vokaler, nasala diftonger och två nasala dubbeldiftonger. Ytterligare komplikationer tillkommer, och så har vi konsonanterna. Mattssons brådska att ta itu med sitt läspensum var begriplig. Senare, i brev XV, överväldigas han av uppfinningsrikedomen i sydafrikanska språks konsonantproduktion. Jeffrey Connell (IceKarma), Wikimedia Commons.

Det inses utan vidare att vårt andelslag hade förlorat sin moraliska sammanhållning. Vi likviderade tyst och jag drog allena hädan med mina läroböcker, den stora och den lilla, likväl besluten att fortsätta solo.

För en fritt löpande kemist, som en gång studerat fem ord spanska, är det verkligen häpnadsväckande att närmare skåda huru det fornstora landets västra strandbor kunnat konstra till den klara och ädla kastiljanskan. Betraktom t.ex. maskulina pluralformen af bestämda artikeln. Spanjoren skrifver och säger los, portugisen skrifver os och säger usch. ”De första stegen”: os primeiros passos, uttalas ungefär: usch primairusch passusch (hvarvid a uti primairusch just är detta outgrundliga mellanljud, som det nyss var fråga om). Ännu ett exempel. ”Desamma sköna ljusstrålarna” ljuder: usch meschmusch bälusch rajusch dasch lusisch. Det är ju inte svårt att förstå och verkar hemtrefligen esperanto, men tycker herrskapet att man blir lyrisk af det?

Portugisen håller sig ock med nasalljud, ungefär de franska och några till. Jardim, trädgård, uttalas scharding (med snufva i slutet). Dessutom har han så kallade nasaldiftonger. Man stöter på det oskuldsfullt enkla bem, god, och får veta att detta skall utsägas bangi, likväl så att a stöter på ö och ng verkar såsom en liten tunghäfta mellan a och i, hvilket i sin tur skall uttalas nästan ohörbart, som en mullvadssuck. Bröd heter pao (med en ”tilde” på a, hvilken sättmaskinen inte lär kunna åstadkomma). Detta uttalas naturligtvis pangu. Medan hvem som helst utan viare inser att muito, mycket ljuder ungefär mungitu.

Så har portugisen ock lagt sig till med ett af världens tjockaste l-ljud, hvilket en nybörjare måste med tesked gröpa ur gommen. Och hvad öfriga konsonanter beträffar är det kanske nog att påpeka, hurusom det utvärtes välkristalliserade ordet xadrêz, schack, uttalas i det närmaste schöthresch, hvilket naturligtvis både kan och skall ljuda nog så delikat (lent sch, engelskt th), men i hvarje fall ökar gråheten i elevens skägg.

Medan jag hopsätter denna pamflett sväfvar Camoes ande hotfull öfver horisonten, och medan jag letar fram kuvertet därtill tecknar sig den första svaga skuggan af Estremaduras strandrygg mot mörkblå östhimmel. Såsom en lång och stor förebråelse stiga fram därur gula, gröna och hvita, strimmor af ett skönt land.

V. Lissabon 17 juni.

Det är högtidligt att första gången närma sig detta Lisboa, som samlat så mycket af seklers öden, skalders lof och farande människors sägen. Cabo da Roca, Europablockets yttersta spets mot väster, signalerar med sin höga hympel, kring hvars topp ofta ett litet molnflak hålles kvar, och så kommer lots ombord vid gränsen mellan det mörka och det ljusa vattnet.

Ganska långt ut till hafs tar här nämligen klargrön bölja vid, med skarp gräns mot den nästan lilaskiftande oceanytan, och ett svagt bränningsskvalp markerar omslaget. Det ser besynnerligt konstgjordt ut, men betyder ett allvarligt passopp. Ty här börja Rio Tejos ytterbankar och det är de som måla smaragd. Med mycket sakta fart söker sig ångaren in mot mynningen mellan citadellet Santa Maria på fasta kusten och det ensamma utfortet Bugio, som bär ett fyrtorn på taket och vid flod har haf rundt om upp under gluggarna. Men från detta söker sig blicken till de taggiga bergen i norr. Ty där reser sig som ett Monsalvat Cintras borg, det moriska kungaslottet från fordom, med murar vuxna ur klippan och gyllne kupoler, som kasta sken bort till Atlantis och allt drömdt och gudaskönt i denna välsignade trakt.

Så hälsar en på afstånd Lissabon. Och ännu visar sig något: hela Tejo, som här bredt ut sig till en sjö, hvars kust inåt man ej kan se – så vid är den famnen. Men sedan sjunker intrycket tillsamman.

Ty staden, som nu rullar sig i hela sin buktande gyttring, kloss vid kloss långs norra stranden, är beklämmande ledsam. Man kommer ofrivilligt att tänka på året 1755, då skalfvet ute i hafvet inom fem minuter drog ödesstrecket mellan det Lisboa som var och det som komme. Staden af i dag är en parveny, ty för en plats med sådana häfder – där da Gama, Cabral, d’Almeida, d’Albuquerque lysa bland hjälteled och glänsande herrars rad – är ett snitt af 160 år det bleka intet. Och detta är dock i stort sedt det nuvarande Lissabons ålder.

Terrängen är härlig och gåfve, om den nu finge bebyggas, ett rus af arkitektoniska möjligheter. Men erbarmligt litet har man begagnat sig däraf. Akropolis, hvar är du? Fadda och poesilösa samla sig tusende enformiga hus mellan kullarna och upp öfver dem, någon enstaka svag skymt af monumentalitet kväfves i massverket och man känner att ens hjärta skulle dö här, inför den omöjliga kontrasten mellan historiens och naturens anbud å ena sidan och det sorgliga kramets faktum å den andra. Det var redan ett folk på retur, som byggde denna stad, och dekadensen – utan ens så mycket som en falnande aftonglöd af hyperkultur – ligger bred och unken.

Finge jag ge dagens Lissabon i tre drag, blefve de: fisk, snusk och döda kungar.

Emellertid hör verkligheten till de djur, som man omedelbart bör fatta vid hornen. Ergo köpte jag efter en slamrande natt vid kajen något portugisiska pengar af rederiet, omgjordade mina länder med profetens svärd – d.v.s. stack största reservoarpennan i revolverfickan – och gick i land. Större delen af mina medresande hade i två flockar anförtrott sig åt språkvana guider – alla hyste de en stark skräck för det lokala tungomålet – och blott tre, fyra af oss skattade friheten högre än okunnighetens samlade risker. Ajöss Tabora, nu vandrar jag mot det portugisiska.

Fisk var det. I rader kommo de gående, landets kvinnor, gamla och yngre, på alla gator, hela dagen, med stora flacka korgar på hufvudet. Närmast hjässan en låg svart filthatt med upprullade sidbrätten. På den en diskusformad liten liggdyna och sedan korgen, vanligen full med långa blänkande flerpundingar, hvilkas munnar och stjärtfenor stucko fram under det gröna täcktyget. De gingo så vaggande med hufvudet bakåtlutadt och bördan ned mot pannan i gåsmarsch långs trottoarerna, ofta sjungande, ofta grälande och stundom i skumpande språng förbi hvarandra. Ej sällan var det solida, äldre madammer, företrädda af rullbuk och ofantliga massor barm.

Fisk, fisk, fisk på alla gator. Och i solgasset vid öppnare ställen gingo från de heta korgarna flöden af deras lukt.

Lissabon som Mattsson upplevde staden: fisk, snusk och döda kungar. Här förevisas fisk. Library of Congress, Washington D.C.

Men också läckrare bördor buros, i synnerhet uppe i staden. Några hade på korgbottnen mängder af små krukor med ormbunkar – namnen Asplenium, Aspidium och Struthiopteris skymtade för min hågkomst –, andra buro orangeglänsande langusterförstlingar (finaste kräftsäsong just nu!), en del åter krabbor, musslor, storfrukt och bär. Man hade från alla dessa lass kunnat skumma sig ett ganska godt uppehälle, utan att distraheras af varelsen under korgen.

Ty de voro ej vackra, Lissabons kvinnor. Såg man f.ö. i någon vagn en dam af ras, hade hon grönt i hyn, så mycket grönt och oljeglättadt att det var som emaljerad pistasch. Jag ber Madonnan tillgifva mig detta, ty andra mötte jag icke.

Dock, var inte Waldemar Seiers Berengaria i tiden af Portugal kommen? Har väl endast vanbördad och slocknad skönhet numera jord och luft vid Tejo? Orimligt vore det. Men, Madonna, hvarför dölja de sig då alla, när feststämda nordbor gå omkring med flere kubikcentimeter Waterman-bläck i högra bakfickan, beredda att prisa och trå?

Sedan, mina älskade åhörare, komma vi till den andra punkten, den som följde efter fisk. Lissabon har elektriska spårvägar. På samma skenor dragas omnibusar af mulåsnor. Dessa djur ägna sig, såsom herrskapet vet, inte för fortplantning. Men en annan af lifvets funktioner, matsmältningen, fullgöra de rikligt. Det är detta som ger halfmiljonstadens körbanor deras prägel. Bäst man går hårdt går man mjukt. Öfverallt. Och ordningsmakten önskar icke beröfva ortens fotgängare denna trötta sulors tröst.

I harmoni därmed är det öfriga. En af de säkraste snygghetsexponenterna för stora städer är centralpostkontoret. Detta ligger i Lissabon mycket förnämt, vid Praça do Commercio, stadens enda verkligt ståtliga plats, prydes af arkader och har skyltar på fyra språk. Men du milde hvilken håla. Först hela portiken utefter ett antal skrindor med mulspann. Det var postvagnarna. Och sedan en publik och en trafik, ett mångel, hångel och krångel sådant att man inte visste om det var marknad eller konkursrealisation. Jag sporde till höger och vänster med oklanderligt uttal hvar man kunde köpa ischtangpiljasch – frimärken –, men det visste ingen. I stället bjöd mig en gumma tomater, en gubbe promenadkäppar och två pojkar lotterisedlar och Decamerone med illustrationer, ny upplaga. Slutligen såg jag i rök och damm ett par pompösa mustascher oscillera bakom en gallerlucka och beslöt sikta på dem.

Framkommen erfor jag att mustascherna tillhörde poststyrelsen, men hvad jag önskade kunde jag få midtemot. Säljaren talade lyckligtvis franska, det oumbärliga hjälpspråket för alla resande här, och dymedels kom dock en helt behaglig affär till stånd, med republikanska frimärken, brefkort och kortbref af olika valörer samt en mängd milreismynt af högt skrot och lågt korn.

Oförsiktigt nog såg jag mig emellertid för ett ögonblick om efter en plåtdosa i någon vrå. Den vänlige postherrn följde mina irrande ögon.

”Vouz voulez?”

”Uma caixa para cuspir”, svarade jag tappert. Caixa betyder låda och cuspir är något som också i Portugals spårvagnar genom anslag förbjudes.

”Aaaaa”, utbrast då leende den artige, lyfte armarna med en ursäktande gest och tillade:

”Oh monsieur, tout le monde est un crachoir.”

Detta var hvad man har rätt att kalla odödliga ord. Jag lyfte imponerad min hatt och vandrade ut på torget.

Slutligen hafva vi den tredje punkten: de döda kungarna. De gifva sin egen färg åt republiken och staden. På den plats där jag nyss befann mig stiger stolt mot solen monumentet öfver José I. Går man under triumfbågen upp långs Rua Aurea, öppnar sig Praça Rocio, på hvars midt en korintisk kolonn bär gestalten af den store Pedro IV. Klen och intetsägande stiger sedan ur den ofantliga Avenida da Liberdade, frihetskämparnas gemensamma minnespelare, ägnad ”Aos restauradores” och prydd med en repetitionskurs i landets 1600-tals-historia.

Dock ännu något! På samma Praça do Commercio, där jag redan var, mördades för 4 år sedan kung Carlos och hans son Luiz. De hvila nu konserverade med formalin uti Sao Vincentes krypta, som jag inte besökte. Men tror någon att republiken, som genom detta dubbelmord kom till, bemödar sig att dölja sina offer? Tvärtom. De ligga i kistor under glaslock, ligga grågröna och svampiga, och visas för en drickspeng åt alla. Och inte nog med det: den hugade kan genom glaslock också få se andra fina lik, t.ex. Brasiliens sista kejsare, Dom Pedro II, den kloka, gamla herrn som veterligen hade lefvat helt för sitt land och till belöning skickades öfver Atlanten på en galeas, så inrättad att den skulle sjunka under vägen. Den kom emellertid fram och Amerikas sista Braganza andades ännu någon tid. Också han visas i helfigur såsom de andra. Tjugufem centavos för fullvuxna och tio för barn. En ädel kult.

Naturligtvis vore det en blodig oförrätt att härmed säga voilà tout. Ty jag var ock i Belem, i Jeronymuskyrkan med Vasco da Gamas sarkofag och de härliga konstverken, jag var i Jesu hjärtas kloster. Och jag besökte artillerimuseet, som bjuder mycket mera än hvad namnet säger. Det är, hvad vägledaren anger, ”a maior invocaçao do nosso passado glorioso” – den största åkallan af ett ärofullt förgånget. Det grundades så sent som 1842, men har tack vare generalerna Eduardo Ernesto de Castelbranco och Pedro de Alcantara Gomes, hvilka regerat det sedan 1876, växt ut till en stor och helig plats, där man med blicken sluten kan höra hinduernas rop kring kristfanan på Goa-kusten och monsunens hvin uti stampande koffars tackel. Dagar och veckor behöfdes för att fånga allt detta.

Men är det nuet? Och är det framtiden? Nangu, svara rösterna ur vapensalar och munkhvalf. Nangu, nangu – – nej, nej. Dem lyste jag redan på, med främlingens lampa, och deras färg är endast en: förfallets, likgiltighetens och det kulturella afskummets.

I någon bok såg jag dessa två rader, en afskedshälsning till den sköna praçan vid Tejo:

Adeus, Terreiro do Paço,
Adeus, memoria real!

Det ligger häri sammanträngdt allt hvad man ville säga när landgången åter tas in och Lissabon viker.

Adeus!

VI. En natt på Tejo.

Vi trodde, alla icke-invigda, att vår afgångstimme – ”precis kl. 7 från Lissabon” – verkligen betydde hvad man därmed förstår. En kvart före sju tjöt ock Taboras hvissla så att allt lefvande vred sig långs den bus-kantade Doca de Alfándega och mulorna klippte med öronen hela strandgatan utefter. Tio före sju dref en gong-gong bort alla portugisiska tittare, som gingo och snokade i våningarna med speciellt sikte på obevakade kikare och kameror (empiriskt meddelande af öfver-stewarden). Fem före sju jagades sista vykortsgubben och kängsnöreskäringen i land från fördäck. Två före sju hyfvades landgången och lättades trossarna. En före sju gnisslade ett par bogserbåtar till, ute om babord, och på slaget sju gick Tabora från kajen. Detta protokoll är viktigt, ty skulle vi dröjt en half minut längre hade det betydt en stor liggepenning till hamnkontoret.

Och dock foro vi icke. Vi flyttade endast ut på floden, ganska långt ut, och ankaret gick. Hvad nu då? Ja det är en ganska barock historia, som förtjänar läsas ehuru den gäller last och tull. Jag tror inte många af herrskapet varit med om en sådan svindel.

Lissabons hamnbassänger äro fulla med ett slags jalor eller segelpråmar af ålderdomlig habitus. Stäfven står krum som en drakför och framstammen fortsätter fritt upp en meter öfver relingen, på sidorna målad i grönt eller blått med en hvit kant rundt om. Också roderstocken skjuter högt upp. Allt detta, jämte bordens starka svängning upp mot för och akter, verkar viking och 1400-tal på en gång. Men den starkt bakstagade masten med sin segelställning kommer en åter att tänka på latinras och levant. Jag skrifver nu allt detta såsom en vansläktad skepparson, hvilken ser donen på sitt sätt.

Alltnog, mot kvällen af Taboras ankomst lade sig ett halft dussin af dessa farkoster invid yttersidan och vinscharna började spela. En stor del af vår last vindades öfver till båtarna och det var styft arbete hela natten. Mot morgonen lågo de så djupt att svallvågor skuro in midskepps. Jag följde lossningen länge och såg att det mesta som flyttades öfver var alkohol i lårar och fat. På en del lästes ”Likor”, på andra ”Nectar”, på många fanns ingen varubeteckning, men vissa andra märken röjde innehållet. Och allt detta gods, som således af oss bragts från Hamburg hit, var destineradt Beira i portugisiska Öst-Afrika. Nu komme ju också vi att passera Beira, men då vägen Lissabon–Suez–Beira är något kortare än vår väg Lissabon–Kap–Beira, lönade sig tydligen en omlastning till annan, direkt båt, som ännu inte anländt.

Till min förvåning kvarlågo emellertid de sex pråmarna hela dagen vid vår yttersida och när vi bogserades ut i floden, följde de med. Och nu vidtog någonting mycket besynnerligare. Knappt hade ankaret gått, innan båglampor tändes öfver storlucka och förlucka, dessa öppnades, vinscharna sattes i gång och hela den laddning som vi sänkt ned i pråmbukarna åter lastades in hos oss. Hvarje kolly, hvarenda ”Likor”, hvarenda ”Nectar”, hvart eviga anonyma fat.

Detta fullständiga vansinne kom en naturligtvis först att tänka på ett kolossalt misstag eller en oväntad kontraorder. Men intet af sådant. Det skedde med berådt mod. Och vitsen var denna:

Last från Hamburg till Beira drar en hög utlands-tull. Last från Lissabon till Beira drar blott moderlandstull och differensen gör c. 20 procent. Om nu lasten bevisligen från portugisiska pråmar i Lissabons hamn föres ombord på Tabora, är dess hamburgska ursprung utplånadt och inskeppningsorten är Lissabon. Kort sagdt, den går dåmera med preferenstull.

Men införseltullen då?, frågar läsaren. Skall det inte betalas tull för vara, som kommen från Hamburg lossas i Lissabon? Och motväger inte denna tull hela den anförda rabatten?

Floden Tejo är vid Lissabon bred som ett litet innanhav, med gott om utrymme för generös förtullning av fraktgods. Biblioteca Nacional de Portugal, Lissabon.

Det är nu här hufvudsvindeln ligger. Varan betraktas såsom icke alls anländ till Lissabon. Den har icke legat på kaj, icke på portugisisk jord. Hvad kaptenen på ytterbog roar sig med att stjälpa i båtar, det angår på kajsidan ingen.

Med få ord: Hamburgs likörer hafva aldrig kommit till Lissabon, men de gå likafullt ut därifrån, såsom fallna ur den gode gudens rymder rätt ned i dessa intet anande pråmar.

Huru denna humbug kan gå för sig – den är regelbunden och notorisk – vet jag inte, och hvilka det är som stryka in de 20 procenten har jag icke heller kunnat få reda på. Praktiskt sedt ter det sig så, att moderlandet beröfvar kolonin en del kontanter, d.v.s. skillnaden mellan utlandstullen och förmånstullen. Men hvar vinsten slutligen hamnar, vete som sagdt någon annan eller hans mormor.

Detta enastående spectaculum blefvo vi nu vittnen till och det var ett väldigt larm ombord hela natten. På goda grunder förtröt det oss, men vi gjorde däraf hvad vi kunde.

Egentligen gick det ganska trefligt till. Uppe på backen laborerade vinschmannen, rätt öfver rummet stod en som gaf honom orders, vid relingen manövrerade en tredje, nere i pråmen anförde en fjärde. De skreko inte så mycket, dessa mästare, som loss- och lastningsmästare bruka, men gestikulerade dess mer. Vänstra handleden kunde de alla orma med såsom Schnéevoigt i den högsta inspirationens stunder, och när allt gick bra och en binge nektardosor i obruten båge flög öfver från Portugal till Tyskland, svängde de rytmiskt med sina flesta lemmar på en gång så man trodde det satt trådar i dem, dirigerade af en liten en på bomnocken.

Men sedan blef det rent svårt då musiken tog vid. Ty vår skeppsorkester gaf sin vanliga kvällskonsert från 9 till 10 på promenaddäcket och man hade bedt den spela idel valser och one-steps för att låta oss svänga ledan bort. Då emellertid de första step-takterna klingade, gick allt i oordning nere i pråmarna. Karlarna började dansa. Alla hvar för sig och med armarna upp. Det dansades ock på ytterpråmens tunnor. Och ännu borta i pråmen utanför den, där redan bågljuset tog slut mot en blymörk skugga, dansade en negergosse med en hund. Och hvad de gjorde på skeppen längre ute kunde man icke se. Men då vi ha både dragbasun och kontrabas bland instrumenten, är det visst att one-step gick med vinden öfver hela Tejo.

Detta var nu alls icke rätt. Ur lastrummet stego häftiga rop, mästarna vid kanterna dyflade ned mot pråmfolket och ordningsmannen där rusade kring bland likörerna och boxade alla banditer han kom åt. Tonernas makt bröts och arbetet fortsattes, medan våra fåtaliga misser och kavaljerer städadt begynte cirkla till tonerna af en Gilbert-vals.

Omlastningen gick med fart, med så god fart att en stor ask nektar från betydlig höjd dråsade ned i pråmen tillbaka. Ingen stod rätt under, ingen blef heller skrämd, men alla kastade sig som fetischdyrkare ned kring pjesen och väntade på att det skulle börja sippra i fogarna, sippra godt. Men nej, det kom ingenting. Under brumkör seglade den starka låren ånyo mot skyn.

Efterhand tröttnade man dock vid detta och gick öfver till lovart. Där var lugn, där kom nattbrisen i ljumma stora tag och där lyste Lissabons alla ljus. Nu voro stenhoparna försvunna, nu glänste blott lyktor och fönster och man kunde bygga in staden kring dem så som den af gudi ämnad var. På kullarna stego ensamma gluggars små lampor till stjärnhöjd och man visste ej hvar himlen hade sin början.

Rasslet från lastningen, musiken och människornas förvirrade röster söfde mig och hart när hade jag somnat från alltihop och troligen rullat från soffan i däck, om inte herr Oxybenz dykt upp.

Herr Oxybenz är en medelålders tysk maskinresande, som jag gifvit detta namn af en orsak hvilken kanske kommer upp när jag känner mig mogen att presentera mina medafrikaner. Tillsvidare må vi kalla honom så och nöjas åt vissheten att han är en vänlig människa med familj i Magdeburg.

Alltnog, han närmade sig, stannade, stirrade och sade: ”Aha, Hr Doktor, ich darf wohl sitzen?”

Ja vars. Och hr Oxybenz satte sig pustande. Och sedan började en monolog, som jag med läsarens begifvande återger i original, ty annars förlorar den 50 procent. Man kan också hoppa öfver den.

”Ach du lieber Gott. Gut dass man wieder los ist. Die verdammten Portugiesen. So ein Sauvolk. So ’ne Schweinewirtschaft. Nicht wahr? Wissen Sie was mir passirte? Ach so ’ne Lumperei. Ich war da auf der Praka da unten, und habe mich umgeschaut, und da kam so ’ner Junge, so ’ner geriebener Strassenjunge und hat mir einige Bilder gezeigt, Bilder wissen Sie, so was Pikantes, so für Herren, für reifere Herren. Und ich hab mir die Bilder angeschaut, ach Gott man ist ja schliesslich doch nur ein Mensch, nicht wahr, und es waren famose Sachen dabei. Und da hab ich gefragt: was kosten die Bilder, du? Dreitausend hat er gesagt, dreitausend Milreis pro das halbe Dutzend. Das macht nun zwölf Mark und so sagte ich: sechs gebe ich. Fünftzehnhundert Milreis. Das ist nun allerdings ein bisschen viel, aber bei uns in Magdeburg daheim gibts überhaupt keine solchen Bilder, so was, so was feinschweinerisches, nicht wahr? Und man ist ja doch schliesslich nur ein Mensch. Und die Frauen haben ja kein Verständnis dafür. Das sind ja aber nur Bilder, das macht ja nichts. Nun da hat er mir also das blaue Couvert gegeben und bekam das Geld und lief anderswohin. Und denken Sie mal, Hr Doktor, was der getan hat, der Schweinemickel? Als ich ans Bord kam und in meiner Kabine da unten das Couvert öffnete um die Sachen näher anzuschauen – wissen Sie, wissen Sie was er mir gegeben hat? Sechs Ansichtskarten, sechs ganz gewöhnliche Karten, mit Kirchen darauf, aber gar keines von dem was er mir gezeigt hat. Er hat die Couverts vertauscht, der Malefizlümmel, und ich habe für sechs Ansichtskarten sechs Mark bezahlt. So ein Volk wohnt hier in diesem Lande, so ein Lausvolk, so eine Pestilenz. Ach, du lieber, wenn ich alle diese Portugiesen ins Feuer werfen könnte, diese ganze schmutzige Pestilenz. Sechs Ansichtskarten, und der Lümmel hat mir doch ganz famose Dinger gezeigt. So ein Schuft, so eine Pestilenz”.1

Han pustade ut och torkade sin panna och jag uttalade min harm. Jag såg att det lättade.

Sex vykort med kyrkor på kostade den lystne herr Oxybenz sex tyska mark. Man får hoppas att ett av dem föreställde denna katedral i Lissabon, som är mycket sevärd. Biblioteca Nacional de Portugal, Lissabon.

Fallet var ur det moraliska systemets synpunkt ganska intressant. En fullvuxen herre, som står i beråd att i syndig begärelse missbruka sina ögon, ursäktande sig med att han inte är mer än människa, återföres genom en gatpojkes bedrägeri till dygdens väg, så att han ser kyrkor i st.f. nymfer. Huru skall allt detta egentligen bokföras uti det stora slutkontot? Är denna portugisiska gamin en utskickad, en missionär, som först lockar gamle Adam ut i solskenet och sedan ger honom heliga bilder och ruelse? Eller måste han i vår tanke förblifva det utstuderade privatnöt han tydligen är?

I sådana meditationer fortgick den ljumma natten. Vid 2-tiden klättrade jag dock sakta ned, följd af herr Oxybenz, som ännu på nedre botten återkom till ämnet.

”Gute Nacht, mein Herr, Sie haben recht, die Portugiesen sollten sich wirklich in Acht nehmen”.

I gryningen lämnade vi Europa.

Och nu, just nu då jag skall slå in detta bref, stiger Pico de Teyde långsamt ur hafvet. Tenerife är nära och de lyckliga öarna bada i sol.

Noter

Ack gode Gud. Skönt att vara på väg igen. Dessa fördömda portugiser. Sickna svin. En sån sviniös hantering. Inte sant? Vet ni vad som hände mig? Så genomgrisigt var det. Jag var därnere där på Praka och såg mig omkring och då kom där en sån där yngling, en sån där inpiskad gatpojke och han visade mig några bilder, ni vet bilder, pikanterier, tänkta för herrar, för moget herrskap. Och jag tog mig en titt, ja herregud man är ju dock bara mänska, inte sant, och där fanns helt förnämliga saker. Och då frågade jag att du, vad kostar bilderna? Tretusen sa han, tretusen milreis för ett halvdussin. Det är förvisso en smula i överkant, men hos oss i Magdeburg har vi inga såna bilder alls, sån svinförfining, om ni förstår. Och en mänska är ju dock bara en mänska. Och kvinnor saknar ju helt sinne för detta. Men det är ju bara bilder, skadar ingen. Han gav mig alltså sitt blåa kuvert och fick sin peng och snabbt var han ur sikte. Och nu får herr doktorn föreställa sig vad den svinpälsen hade gjort. När jag väl var ombord och nere i min hytt öppnade kuvertet för att inspektera mina objekt – kan ni, kan ni gissa vad han hade gett mig? Sex vykort, sex alldeles vanliga kort, med kyrkor på, men bland dem inte ett av dem han hade visat mig. Den lymmeln, den missdådaren, hade bytt ut kuverten, och jag har lagt ut sex mark för sex vykort. Ett sådant folk bor det i detta land, sådana luspudlar, en riktig pest. Ja kära nån, om jag kunde kasta alla dessa smutsiga portugiser i brasan, hela denna snuskiga pest. Sex vykort, och den lymmeln som visade mig så förnämliga bilder. En sån skurk, en sån pest. (Övers. Clas Zilliacus)

Gå till notreferens 1

VII. Söder om Kanarien.

Det var med en underbar känsla af ro jag förnam propellrarnas sakta ljud, då vi åter kommo i gång å redden utanför Santa Cruz de Tenerife. De sista hinduerna hade med sitt kram rusat ned i båtarna, de sista nakna pojkarna döko efter spanska kopparslantar och tyska nickelmynt som millionärmässigt ströddes öfver relingen. Agentens fina motorbåt svängde ut från amiraltrappan och i samma stund stack Tabora i en stor, säker båge mot söder.

Det gaf en djup ro i själen detta, ty nu skulle tolf fria oceandagar följa, tolf långa dagar utan början och slut, med himlen, hafvet och skeppet.

Jag förvånade mig korttänkt öfver att inte alla kände det så som jag, ja där var nog rätteligen ingen som gjorde det. En del hade rest denna väg förr, andra visserligen icke, men det fanns ingen utom jag som for för att fara. Utan de foro för att komma fram – till Angola, Svakopmund, Kap, Durban – och dessa tolf döda dagar grämde dem.

Tenerife följde oss med sin långa sydspets. Moln lågo kring de lägre bergen och skymde de högsta grupperna af små hvita hus. Men Piken stod fri och trolsk öfver skyarna. Och åter såg man detta mirakel, som hör till alla Atlantikfarares minnen, att toppen steg allt mera ju fjärmare han dröjde och till sist tonade bort i höjden som en glimrande triangel, ett ensamt gudsöga.

Mjukt och smeksamt porlade det under hyttventilen hela kvällen, och passaden kom i små, sökande stötar ända in till bädden.

Ett rikemansnöje med anor: att ha fattigt folk att dyka efter pengar. Här dyks det vid Teneriffa 1912. Museiverket, Helsingfors. Foto Hannu Haahti.

Jag låg och skrattade för mig själf, af ett otroligt välbehag, och kände det som om Gud Fader lagt hela mänskligheten i en liten pillerdosa framför mig på kanten af en bottenlös brunn och sagt: ”Du får knäppa den där asken, min son, om det roar dig”. Och jag kände att jag hade knäppt den. Den var i brunnen, den var borta, och jag gick allena vidare genom en skön värld, där passaden blåste kring min nacke och morgonteet väntade kl. 7.

Dock var jag redan tidigare uppe. Jag kunde inte sofva. Det var söndagsmorgon, det var ljus helg öfver hafvet och så konstifikt ljufligt att jag velat slå en stor hammare i skallen på en oskyldig, för att på något sätt expandera.

Då skedde igen ett litet mirakel: den första flygfisken spratt upp om babord. Detta enkla fenomen var en verklig händelse. Ty när man stirrar öfver oceanen, ligger den för en såsom en massiv inkarnation af det oorganiska. Dess ofvanskikt lefver, men det är vattenmolekylernas kinetiska lif, oförgänglighetens kyliga pulsar. Och så, medan man sjunker i detta och följer vindens rif med den tunga vätskan, springer där plötsligt ut en tingest, en spänstig blank liten varelse som gör en fri bukt öfver vattnet, dyker in, hoppar ut än en gång och försvinner långt borta.

Hela den rika förgängligheten stiger med detta sändebud på en gång ur djupet. Oceanen får med ens sin glömda rang af ett enormt akvarium, det bäst försedda af nutidens samtliga, och sensoriet antecknar: n:o 1, flygfisk, bra, var så god n:o 2, hvalfisk.

Flygfiskens slag öfver vattnet äro högeligen estetiska. Man skulle ha ett illusoriskt intryck af fågelglid, om inte bakom de långa bröstvingarna ännu bukfenornas par spärrade. Det är snarare, med förlof sagdt, något af mikro-Farman uti detta, ett slags biplan-modell som dras upp med kautschuksnöre och klanderfritt exekverar sina modiga 10 meter. Merendels göra flygfiskarna icke höga paraboliska bågar, såsom man kunde tro, utan helt flacka kurvor som förvåna genom sin längd och äfven genom sin ögonblickliga upprepning flere gånger efter hvarandra. Som prima flatstenar studsa de bort öfver vattnet, och blänk på blänk låter en räkna hoppen.

Fram på förmiddagen sökte sig en öfver fartyget, i stället för att vänta några sekunder, stötte mot en båt och föll i däck. Det var ett ovanligt stort exemplar, 42 cm från nosen till stjärtfenans spets. Bröstfenans längd var 26 cm. Fenhuden är särdeles tunn, klar och elastisk, en af de mest ”eteriska” djurhinnor man väl kan få se. Den stackars förstlingen, som af stöten var afdomnad, dräptes skonsamt och omhändertogs af en entusiastisk kodakherre, som önskade knäppa den i flykten. För detta ändamål hängde han den vid promenaddäckets tak i svart silkesgarn. Men hvarje gång han var färdig att knäppa, dunsade den tunga piscis i golfvet. Den flög som f-n, men orätt. Efter fyra upprepningar tillgrep han ett bastant snöre, som nu naturligtvis kom med på bilden och fordrade mycket skicklig retusch.

Retad af alla motgångar gick han sin väg och lämnade fisken att dingla på anletshöjd, med dess häpna sillögon, stelt gloende mot universum och sakta pendlande för vind och rullning. Hvad jag nu motsåg, skedde inom fem minuter. Där kom en tant skridande. Innan någon hann säga hoj hade hon piscis i ansiktet. Hon ropade högljudt på Gud och det blef en lång uppgörelse, som slutade med att den tillkallade kodakherrn måste bli hennes stol- och bok- och shawl-slaf för tiotal breddgrader framåt.

Mot aftonen fingo vi fåglar i kölvattnet. Afrikas fastland låg här blott 35 à 40 km ifrån oss. Det var svalor eller någonting ditåt, lifliga rostbruna klippare med en ljusare strimma öfver vingen och ett bredt hvitt band rundt bakkroppen. Först voro de två, snart tolf och nästa morgon öfver 100. Men våra bortkastade smulor äro nog inte heller att förakta. Nästan hela dagen småregnar det matrester från de olika klassernas pantry’s.

I skymningen frågade jag en matros när de där oförtrutna varelserna tänkte kila i land. ”Oh”, svarade han, ”det göra de icke. När det mörknar komma de ombord och krypa vanligen ihop på något segeltak och i gryningen flyga de ut igen”.

Sickna. Bära hvita bandet dagen om och inte gå hem kl. 8. Stanna ute hela natten, på själfva krogen.

Och ganska riktigt, matrosen letade om en stund rätt på deras gömsle. De lågo på förbackens soltält ute vid kanten i en tät rad, som leksakstippor på en butikhylla. En enda liten stackare hade flugit rätt in i röksalongens marmorglans. Då den sirlige whiskystewarden tog upp den och vänligen ville ge den sodavatten, högg den efter fingrarna på honom så att han svor till på renaste tyska. Detta var blamage, ty en verklig whiskysteward bör svära på engelska. Han slängde missdådaren ut i natten och snart satt denne på seglet vid de andra, tapper och ilsken, och småskröt tills de hyssjade ned honom.

Jag hade tagit reda på att vi skulle dubblera Cap Blanco underst bittida. I den första svaga måndagsljusningen trädde jag tofflor på fötterna, en öfverrock på nattskjortan och min t.v. obehöfliga tropikhjälm på hufvudet samt smög mig till däcks. Jag bebor en styrbordshytt och den ger inga landvyer vid rundresan motsols. Däruppe mötte jag två andra kustoder, klädda ungefär som jag, ehuru skjortan hos dem inte syntes under paltåkanten.

Denna högtidliga trio satt kikarväpnad och blickade mot Mekka. Och den belönades. Ty vid half-fem-tiden trädde tydlig en gul strimma Sahara fram, låg och slät som man väntade den. Och en kant hvitt därunder, de rullande vågornas strandskum. Vi svängde hattarna mot Cap Blanco, en af det franska ökenväldets förposter, utbytte högtidliga bugningar och återgingo, med den första Afrikabilden på hjärnbarken, till våra kabiner.

Stora morgonsvablingen på alla däck tog redan vid och skeppets andar gäspade revelj. En trepipig fransman passerade om styrbord. En jättestor röd tupp mot gul botten målad på hvarje skorsten. Senare erfor jag att skutan var en f.d. Hamburg-Amerikabåt, ”Kaiser Friedrich”, som för något konstruktionsfel af tyskarna kasserats och nu bar fransk flagg. Ståtlig gick hon trots lytet, och Gallus gallicus sprättade högbröstad öfver oceanen.

En brun svala passerade ventilen. Jag somnade, i en oredig förnimmelse af att jag låg i fågelbur och värdinnan på Cap Blanco sköt in en ask åt mig, sägande: ”Monsieur, lite hampfrö”.

VIII. Vid Senegals bankar.

I morse foro vi Gröna udden förbi, Afrikas och Gamla världens fasta västspets. Det fanns inte mycket hopp om att alls få den i sikte, ty framför Senegals mynning tog en molnvägg vid och den hittills så klara luften tjocknade. Men vi sågo den dock vid 7-tiden såsom en ganska hög, starkt buktad relief i grått. Af Cabo Verdes historiska grönska syntes tyvärr intet, och öarna åter lågo vida bortom vår västra horisont.

Den berömda udden, som med sin lilla stad Dakar hör franska Senegambien till, heter officiellt och internationellt numera Cap Vert, men det gamla portugisisnamnet ofvan lär väl det oaktadt stanna i bruk.

Vi kommo här in i en högst sammansatt sjögång, med åtminstone tre olikartade vågstråk, och samtidigt slog den godmodiga nordosten om till en energisk sydväst, en af vindstillebältets privatnycker. Följden af all denna oordning på morgonkulan vardt att St Ulrik, som hittills slumrat, gick från hytt till hytt som en tågröfvare i fjärran västern, anmodande herrskapet att ge ifrån sig hvad herrskapet hade. Och herrskapet lydde snällt, i synnerhet på damsidan. När jag i kabinvåningen kryssade fram till uppgången, hördes den sorgliga kören, och skeppsläkaren lopp från dörr till dörr med atropinspruta.

Men det varade icke länge. Hafvet hyggade sig vid Gambia och rättnu hade vi vårt sköna, jämna oceanlunk åter, med städade böljor och herrskapsvind.

Och snart var där ånyo något att se på. Vi skuro genom ofantliga skaror af seglande mollusker. De verka finurliga. Den obligatoriska geléklumpen bär på ryggen ett vertikalt, halfcirkelformigt, orangekantadt, med ”ekrar” försedt segel, som ensamt sticker upp öfver vattnet. När de komma farande, dessa epikuréer, se de ut som en massa på kant ställda halfva citronskifvor. Ofrivilligt känner man en konturlös lust att hälla litet konjak i hafvet, slänga några sockerbitar efter och ropa ”skål därnere!” Helt och hållet kalltoddy blefve det icke, ty vi mätte just ytvattentemperaturen och den var + 30. (Vi befinna oss för ögonblicket på vattenårsisotermen + 27, vid nordvästkanten af Guinea-strömmen).

De bruna svalorna följde oss ej längre, men flygfiskar fanns det alla tider på dagen och det förljöds att andra klassen redan fått soppa på bordlagda exemplar.

Medan vi sålunda saligen låta oss föras mot en otåligt väntande ekvator, är stunden lämpad för en kort presentation af mina märkligare medresande. De ingripa, trots min personliga passivitet, mera eller mindre i mitt lif, och då dessa bref spegla detta, måste också miljön reflekteras.

Kaptenen. Jag tror mig vid resans början hafva skrifvit något om befälets gudomliga osynlighet. Denna upphörde dock väsentligen i Engelska kanalens västra vatten och numera ha vi kapten Gauhe, Jupiter navis, dagligen nere vid ett af matsalens bord. Så ock jupiter machinae, ingeniör Hermann, hvarom nedan. Kapten Gauhe är en kortväxt, äldre herre med ett mycket sympatiskt sätt och ett par kloka, vänliga ögon, hvilkas iris har en inre brun ring och en yttre blå. Pigmentet tog tydligen slut den dagen han skapades och innan de hunno öppna ny burk var han färdig. Kaptenen har i tiden såsom segelskeppare haft timmermän från Finland påmönstrade och förklarade att det var extra dugligt folk. Själf hade han på 80-talet besökt Helsingfors och Kotka. Att min fader och farfader voro af hans skrå befanns utgöra ett mycket godt visitkort och han uttalade sitt lifliga gillande af att jag nu seglade i deras gamla kölvatten. Kort sagdt: öfverguden kommer knappast att slå mig.

Maskiningeniören. Han är blond och fet och en smula astmatisk samt liknar mycket den af mina gamla polytekniska kamrater, som bar smeknamnet Sali, med kort a. Han talar ej mycket, men går man en stund på med slingertancs eller naftabränsle eller något i de trakterna, kan han ej underlåta att falla in. Vid 4 glas i kvällsvakten reser han sig och säger: ”Ja nu är klockan tio och nu skall jag göra en rond. Godnatt mitt herrskap”. Dessutom yttrade han en afton af sig själf: ”Den där damen har de längsta ben jag i mitt lif skådat ...” Det gällde en ung engelsk fru, 190 cm hög, hvarom nedan.

Skeppsläkaren. En vacker ung man, lydande namnet Paul Wolff, af den icke så vanliga belefvenhetsgrad att han är fullt lika artig mot herrar som mot damer. Beklagar sig öfver att ha för litet arbete och sporde häromdagen om inte jag kunde stå till tjänst med några lidanden.

”Vänligt sagdt”, sa jag, ”ska vi börja uppifrån?”

”Haben Sie Kopfweh? Vielleicht rheumatisch?”

”Nein, aber mein Haar fühlt sich etwas heruntergekommen”.

Doktorn gjorde en grimas och gick resignerande vidare. Emellertid synes subkutan atropinbehandling verkligen hjälpa mot alla former af sjösjuka och häri fyller då vår läkare ändå sin hufvudmission.

Taboras kafésalong med musikrummet i bakgrunden. Fotografi ur En herre for till Zanzibar, en för sin tid slösande rikt illustrerad bok. Guss Mattsson, En herre for till Zanzibar, 1914.

Sydmaffar. På de flesta Afrikabåtar finnas bland passagerarna ett par, tre, af species sydmaffe. Därmed är att förstås en afrikand, boer, tyskjude, engelsman, som äger millioner och tid efter annan med familj besöker Europa. Vår ena heter Efraim Goldberger, angliserad nürnbergerisraelit, med rasren fru, tre småttingar och två bonner. Bor i Johannisburg och den heta tiden i Durban. Hans kabin gränsar till min och alla morgnar ser jag framför hans dörr på de putsade hvita skorna en assiett med två apelsiner. Det är herr Goldbergers gryningsregulator före badet. För öfrigt känner han genom Kaptidningarna ganska detaljeradt vår politiska situation och gjorde förståndiga, klara frågor om fallet Viborgs hofrätt. Ber mig alla dagar inte glömma bort att från Delagoa-bay sticka af till Johannisburg och telefonera till honom. ”Det kostar 50 cents att telefonera. Så kommer jag på ögonblicket med min starkaste automobil och så titta vi på Transvaal ett tag”. På sitt sätt ganska lockande, det medges. ”Men ring nu också sedan, det kostar bara 50 cents”.

En annan sydmaffe är Mister Levinson of Durban.

Mère triple. Detta är en tysk generalsänka, fru v. G., en pigg och lustig dam i de äldre åren, som tillbringar sitt lif på resor och trots sitt skadade höftben – ett bananskal på en gata i Sorrento och åtta månaders italiensk kirurgi – en vigilant varelse. Hon är nu på väg till Tyska Sydväst och ledsagar en nevö, som skall varda något slags borgmästare därborta. Hon ser moderligt om honom hela oceanvägen utefter och har i anledning däraf fått det något vidlyftiga namnet Mère de la mer du maire, d.v.s. Borgmästarens hafsmamma. Bekvämare kallas hon, med samtidigt beaktande af det goda hullet, Mère triple. Hennes moderlighet sträcker sig äfven bl.a. till mig, som hon med bekymmer funnit hafva en något belagd stämma, hvilken absolut bör och kan korrigeras medels hälsovattnet amol, ett slags vademecum för allting. Jag måste alla morgnar taga in 40 droppar amol, hvilket man sedan känner på den aromatiska andedräkten, och generalskan kontrollerar mig hvarje dag kl. 8 f.m., då jag på passande distans aflåter en suck och Mère triple med fint sinne analyserar denna. Egentligen skulle den gamla damen nära nog ha hela min sympati om hon inte vore en sådan förskräcklig skvallerpipa.

Emellertid berättar hon trefliga historier, t.ex. om en nattlig ridt och soluppgång på Oljoberget, ett hotelläfventyr i Toledo, ett oväder i Bretagne.

”Men i Finland har generalskan väl inte varit?”

”Jaså inte? Och ändå har jag ätit en god kvällsvard med hornmusik i en trädgårdsrestaurang, som hette – ja hvad hette den nu – ”Die Kapelle” hette den”.

”I Helsingfors?”

”Ja i Helsingfors. I Schtockholm var jag en månad och i Åbo har jag varit, där de ha ett slottsmuseum, och Imatra har jag besökt och där ämna de ju ta ut de många hästkrafterna nu, har jag läst. Sedan for jag till Eremitaget, det var tre fyra saker jag ville se där, och så reste jag hem igen. Det var 1912”.

Ja hvad skall man säga härom? Att utanför Sierra Leone plötsligt höra talas om gamla Kapellet, som om det låge ungefär i aktersalongen, det är åter ett af dessa himmelens små erinranden om att jorden är en fotboll. Men Mère triple är en paradmutter, trots den välsignade amolen, som jag stryker på mustascherna.

Oxybenz. Tysk commis. Reser i en massa saker, men ämnar närmast välsigna Kapkolonin med en ny lampa, som matas med luft och benzolångor. Däraf namnet Oxybenz. Jag råkade vid resans början af höflighet tyvärr säga några förstående ord om benzolens lyskraft och dess för tropiken betydelsefulla egenskap att förflyga något mindre lätt än de lägre benzinerna. Följden är att Oxybenz antagit mig till andligt stöd, hvilket jag i ett tidigare bref torde med ett exempel ha belyst. Sydmaffarna och ett par andra afrikander skoja förskräckligt med honom, ty han vet ackurat ingenting om det land han reser till.

”Ni tror att bara ni svänger ett tag med er lampa hundratusen kaffrer och tiotusen hvita skola rusa emot er, hva? Vet ni ens hvem som är kung därnere nu, hva?”

Nej det visste herr Oxybenz rodnande icke.

Kamerullan. En förträfflig yngre man från Elsass. Järnvägsingeniör i Kamerun, äger en splendid kamera, har aflagt en kameral koloni-examen och är till de flesta delar rund. Däraf med nödvändighet namnet. Är en utmärkt berättare och vet djupa ting om negerstammarnas vandringar, antropologi och naturmedicin. Vi träffas på däck midt i natten, när hettan ej unnar oss sömn, och då prata vi saktligen under stjärnorna.

Irene och Clara. De äro från Berlin, Irene c. 30 år, späd och mörk, Clara åter c. 22, stor och blond. De hänga vid hvarandra såsom ogifta damer partals ofta göra, och ser man Claras uppnäsa bryta horisonten, är Irenes konvexa dito högst en half meter därifrån. De resa till Kap såsom ”Mädchen für alles” och torde, enligt ortskunniga herrars utsago, inom sex veckor efter ankomsten vara gifta med hvar sin t.v. intet anande kolonist. Lediga hvita damer få sig män i de här trakterna ungefär så snabbt som helst. Men det blir ledsammare sedan (Röster från norden: hvar blir det inte det?)

Vore jag såsom stranddrifven ungkarl placerad på en obebodd ö tillsamman med Clara eller Irene, utan hopp om återkomst till andra trakter, gifte jag mig, därest tydligt tycke uppstode, med den förra efter ungefär 5 år och med den senare efter 5 ½. Häraf kunna mina manliga läsare sluta till måttet af deras gravitation. Tilläggas bör att de ha talanger. Clara sjunger till gitarr med en stämma af omkring sex toners omfång, alltså en koncentrerad begåfning. Irene åter spelar klavér. Specialitet: Sindings Frühlingsrauschen.

Jag har ofta undrat hvilken dödssynd den sympatiske norrmannen i tiden begått, då försynen så oåterkalleligt bussar alla pianotiska kvinnor på hans Frühlingsrauschen, och just på den. Hvart jag mig i världen vänder, tas ett ljusrödt häfte Sinding fram ur den blygt medhafda portföljen. Och alla komma de af sig vid löpningarna i basen. Och då säga de: ”Oh, jag är så ovan vid det här instrumentet”. Sindings Frühlingsrauschen är öfver hela jorden lediga damers arpeggierade horisont, och bli de icke gifta förrän det där stället i basen upphör att krångla, bli de aldrig.

Portugisiska kvartetten. Fyra ytterst små svarta herrar som stego ombord i Lissabon. En ser proper ut, är officer och uppträder stundom i gala. De tre andra torde vara affärsmän. Utmärkande för alla är att de från morgon till kväll föra ett oafbrutet, ljudligt samtal och vid promenad rundt däcket slå handflatorna i här och där förekommande bord. Mère triple hatar dem ända in i märgen och en gång, då kvartettens vänstra flygelman åter slog i bordet bredvid henne, rappade hon sin käpp i samma skifva så att alla de fyra republikanerna fingo en nervchock som de mindes den dagen. För öfrigt dricka de italienskt landtvin till alla mål, också till morgonkaffet, och hafva den jämförelsevis originella uppfattningen att ostsorten Brie fattas med fingrarna.

Mattssons presentation av medpassagerarna kan – se den inledande artikeln – föra tankarna till Sebastian Brants Das Narrenschiff (Narrskeppet) från 1494. För sin förmåga att satiriskt gissla samtidens seder blir Brant än i dag både hyllad och imiterad. Träsnitt av Albrecht Dürer för Brants bok. Wikimedia Commons.

En af de fyra är sedan i går min vän. Anledningen är den att han i röksalongen något sjöblek närmade sig stewarden och sade: bitte. Denne stod stum och portugisen upprepade: bitte, bitte. Hvartill stewarden i brist på annan uppfattning leende genmälde: bitte, bitte. Nu blickade portugisen förtviflad mot mig, som satt allena och läste. Han pekade på sin mage och skrek bi tte. Det gick upp för mig att han möjligen menade Bitter, Magenbitter, och nämnde ordet angostura. Det lyste till som en liten sol i hans redan förvridna anlete och stewarden skänkte i ett betydande kvantum af den bruna välsignelsen. När glaset var tömdt, kom lisboanen fram till mig, tryckte min hand och sade en lång och hjärtlig historia, hvars etiska koefficient tydligen utgjorde: ”Gud skydde er, ädle främling”. Hvarefter han började rulla med hvitorna och störtade till relingen.

Konsuln och lilla frun. Han är en af båtens få engelsmän och skall för ett par år gräfva ned sig i Angola såsom H. M. George V:s ombud. Presenterade sig och sin gemål så: ”I am mister Blake and that’s my little wife”. Denna fru, ett hufvud längre än mannen, är just den ofvan antydda 190-centrimetriga. Hon har ett vackert ungt ansikte, men en så osedvanligt pyramidal statur att, om hon i simdräkt ställde sig på däck med fötterna en meter från hvarandra, tre af portugiserna skulle med en lätt hufvudböjning felfritt passera porten. Den fjärde behöfde icke böja hufvudet.

M. Pichon. Enda fransman i I klass. Grufingeniör i engelsk tjänst. Reserverad och stillsam. Saknades en dag vid andra frukosten. Söktes i hytten, på promenaderna och å alla tänkbara ställen. Ofinnbar. Oro bland damerna. ”I fjol föll en öfver bord”. ”Ja, och en gång kastade sig en i hafvet”. Diverse stewarder sändes ut. Det dröjde, oron steg.

”Han hade också någonting besynnerligt i sin blick”. ”Ja det fäste också jag mig vid, och han kunde stå en half timme och stirra mot hafvet fastän där inte syntes någonting”. Några afbröto måltiden. Verkligt obehaglig stämning.

Plötsligt anlände en liten tallrikssteward, gjorde honnör vid ingången och rapporterade med klar röst och djupt allvar:

”Monsieur Pichon ligger på knä bakom trådlösa telegrafen och kastar opp”.

Moltystnad. En befriad kvinnostämma ropade:

”Gud vare lof, då är ju allting bra”.

Och först nu exploderade publikum. Det blef resans hittills mest animerade déjeuner och när sedermera M. Pichon sakta inträdde, möttes han blek och häpen af en spontan hyllning: ett ”Allons enfants”, som i lugnväder hade bort höras ungefär till Elfenbenskusten.

Läsaren bör förlåta mig dessa små kontakter med ett på fasta landet intolerabelt samtalsämne. Ombord på en oceanångare uti en gropig Atlant griper problemet inälfvor så starkt in i societetslifvet, att små reflexer däraf uti tidskrönikan icke kunna utebli.

Pinguine och Pigline. Bland förstaklassfruntimren cirkulera några, hvilka till sätt och yttre en hårsmån sticka af i riktning mot det sant folkliga. Det är species enklare hushållerska m.m.d., som af hvita enslingar eller familjer i Sydväst rekvireras från Europa och plägar förbehålla sig fri öfverfart i klass I. Därom är ju intet särskildt att säga. Men när de bli husvarma ombord, och det bli de utan större svårigheter ungefär andra dagen, och börja blanda sig i de flesta samtal, och börja berätta hvilka slag af inomhusinsekter de äro mest rädda för, och börja sätta sig vid flygeln och spela Kattvalsen med variationer – då går genom ens toleranta själ en dallring.

Denna gång är det väsentligen två af sorten, som göra sig breda. Den ena går på ett särskildt sätt. Kamerullan började kalla henne Pinguine, men tyckte att äfven den andra borde få ett namn. Jag tog mig friheten föreslå Pigline.

”Pigline? Was ist das? Ist es auch so ein Vogel?”

”Ja, es ist auch so ein Vogel. Der kommt in Finnland vor, in ziemlicher Menge”.

De öfriga. Det vore ämne för många bref att skrifva något äfven om dem. Men jag har måhända redan varit för vidlyftig in personalibus och inskränker mig till meddelandet att vi ha en hel rad unga äkta par ombord, älskvärda och anspråkslösa varelser, som redan pröfvat det tunga lifvet i kolonierna, varit hemma i norden på en tripp och nu vända åter till de ensamma farmerna. Bland dem finnas flere af gammalt blod och andra af äkta byråkratmateria, från hvilka the struggle of life skrapat hvarje rest af klassglasyr, så att rena rama människan återstår, med hela charmen af kulturkänsla plus den diskreta och nästan skygga själfdimensionering, som endast lifvet, det verkliga, framtvingar.

Öfver hufvud göra de, hvilka redan arbetat därute, mänskligt sedt intryck af en i slående grad högre cert än sådana som första gången ge sig af, vanligen med hela den barlast af mopsighet och halfvett som européen hemma hos sig så rikligt bär omkring.

Jag borde väl ock tala litet om publiken af klasserna II och III, hvilken – åtminstone från våra upphöjda kuloarer skådad – förefaller mera samsinnad och urglad än hvad kotterisjälarna i klass I mäkta med. Och detta trots att t.ex. klass II denna gång hopföst ett sällskap missionärer och en teatertrupp. Men dessa måste nu förbigås.

Menschen, Menschen sind wir alle, påstås det. Så när som på doggen Petrus, hvilken dagarna om ligger i en korg på förluckan, tjudrad vid en stålkabel, och kring alla udda breddgrader ylar en stump.

IX. Under Liberia.

Icke långt söderom Cap Vert smög den stora hettan öfver oss, oblidkelig, oslipplig. Det blåste starkt, men som ur en spisel. Hafvet dansade med oss i ett slags ung friskhet, men var intill 32 grader varmt. Glace serverades dagen om, och lemon squash skvalade genom hundra halmpipor, men våra porer voro som springvatten och våra skjortor – ja det var ej annat än att gå ned och byta och komma upp våt igen.

Hvarje hytt har en elektrisk fläkt och det är ur leksakssynpunkt suveränt att med en trött gest, värd en större krets, sätta den på helspänn. Det är ock högtidligt att se matsalongens 18 takpropellrar på en gång snurra. Men det vore mycket barnsligt att af vare sig det ena eller det andra rotatoriet vänta något positivt. Det är bara ögonsvalka. Vackert så, sade emellertid den grånade eunucken.

Vi ha en simbassäng ombord och i den lefva många. Den är naturligtvis ingen jättehall à la Vaterland, men fyndigt och trefligt arrangerad. Den ganska rymliga däcksytan på styrbordssida om storluckan omramades en dag under Kräftans vändkrets med en hög ställning af pålar och plankor. Den c. 60 kubikmeter omfattande låda, som härigenom uppstod, bekläddes invändigt med ett enkelt skikt segelduk. Så pumpades vidpass 50 ton hafsvatten upp och när duken var genomblött höll den. Denna vattenmassa förnyas helt och hållet två gånger i dygnet och dessutom permanent genom oafbrutet tillopp ur en slang och samtidigt aflopp genom ett par nivåöppningar. Man simmar förträffligt i denna Atlant-filial och ett soltak högt öfver den skyddar för alla heliotismer. Det enda felet är att vattnet inte kan skaka ifrån sig öfverflödiga tolf grader.

Likväl skänker anstalten som sagdt en tillflykt för det tropkvalda sinnet. Det ges skilda badtider för herrar och damer. Men såsom ofta gå fruntimmersuren orätt. Man kan därför i den parallellipediska byttan få se t.ex. skeppsläkaren, telegrafchefen, M. Pichon och tre, fyra primadonnor på en gång tritoniskt plaska, med mondän skicklighet undvikande alla stötande kollisioner och med naturligt behag pardonnerande de lindriga. Bassängens ofvandel, 10 kubikmeter, korsas af böner och aflat.

Familjebadet på Tabora. Fotografi ur En herre for till Zanzibar. Denna simbassäng spelar en viktig roll under linjedopet i nästa brev. Guss Mattsson, En herre for till Zanzibar, 1914.

En af donnorna simmar företrädesvis på rygg. En tillfällighet gör att just hon tar sig bäst ut så. En annan vistas mindre i vattnet än på den breda bassängkanten, där hon i sfinx-attityd drömmer, med blicken beslöjadt riktad norrut. Slumpen fogar återigen att just hon har den sanna rygglinjen.

Också resanden Oxybenz var i går uti familjebadet. När han kom upp, yttrade någon:

”Na na, Hr Oxybenz, das hätte Ihre Frau sehen müssen”.

”Aber bitte”, utbrast han med ärlig indignation, ”bei dieser Temperatur ist doch alle Liebe ausgeschlossen”.

Han torde ha träffat det rätta. Faktum är att äfven inom de rörligare kretsarna ombord hvarje spår af flirt är försvunnet. Sådant fordrar kontraster, fordrar både svalka och échauffement. Men här är det hela så genuint ugnsvarmt att allt mänskligt blir förgätet och det goda gudsbelätet högst beskedligt danas ut.

Jag har gjort upp en tabell öfver de faser af kostymering en nordeuropé dessa dagar på sydvart gående ångaren Tabora vid olika breddgrader känt behof af:

14grader nordlig:hvit kostym utan väst,

12 ” ” :underkläder,

10 ” ” :skjorta,

8 ” ” :skinnet,

6 ” ” :bukhinnan,

5 ” ” :skelettet.

Då seden ombord betecknar den förstnämnda dräkten såsom den på däck lättaste tillåtna, och den fysiologiska konvenansen icke ens i enrum tillåter de två sista kostymerna, inser läsaren huru man känner det.

Det blir bättre, sade kaptenen, så snart vi upphöra att tätt runda Sahara. Småningom skära vi ut öfver Guinea-bukten och då verkar hafvet. Godt att veta. Men det minskar t.v. icke det hemska i att till hvarje middag (kl. 7) klä sig i full evening dress och höra sin kippande själ ropa på hjälp.

”Det kommer regn”, sade öfveringeniören. Och det kom, midt i natten. Jag drömde att en yngre kvinnlig släkting stod och stänkte vatten mot min näsa och jag reflekterade öfver huru framfusiga nutidens barn ändå äro. Men så vaknade jag och fann att icke blott näsan utan hela den på täcket hvilande personen var fullständigt nervätt af en regnström, som genom den stora ytterventilen flödade snedt inåt ända till 2 meter från öppningen. Det var tropikregnet och det var häpnadsväckande.

Jag stängde, gick upp i pyjamasdräkt och ställde mig vid styrbordsrelingen. Det var en dusch, mitt herrskap. Hvarje droppe kändes som om den bestått af ungefär 5 gram vatten och denna här af ljumma skvättar klatschade så intensivt och oafbrutet emot en att man måste hålla i sig med alla tio. Störtskyarna i min ungdoms äfventyrsböcker fingo sin första realitet, kraftigare än jag kunnat ana.

En hel rad passagerare samlade sig efterhand på däck och det var ett nummer för sig att se niggrerna och araberna föröfver ligga som sniglar utsträckta i det fria precis som de vid 10-tiden somnat. Regnet tycktes icke ens väcka dem och deras tunna plagg svepte som vått silkespapper kring kropparna. Doggen Petrus gnällde till då och då, när det öste för argt, men inte heller hos den var mycket att ändra.

Alla styrbordsmän tänkte med en stilla rysning på huru man skulle restaurera sina bespillda kojplatser – babordsfolket låg torrt – och länge hördes muttrande monologer ur olika kabiner.

Så gick solen upp och den nya morgonen lade ännu några streck Fahrenheit till konsul Blakes gårdagsobservation.

Hvad som ger stämningen någonting yttermera ökenartadt är vattenfältets absoluta tomhet. Flygfiskarna ha upphört, citronskifvorna äro försvunna, inga delfiner skjuta rygg och så när som på ett par små hvalfångarfartyg utanför Monrovia hafva vi flere dagar i följd icke sett en enda skuta, en enda rök. Blott de elektriska vågorna signalera att i fjärran också andra båtar gå.

Oföränderlig havsutsikt i tolv dagars tid, från Teneriffa till Lobito. För fåtalet en ljuvlighet, för majoriteten en mara, enligt Mattsson. Fotografi från 1912. Koloniales Bildarchiv, Universitätsbibliothek Frankfurt am Main. Foto F. F. Wolff.

Det var därför ett ofantligt evenemang när hr Haupt, radiotelegrafisten, i dag sände ned till anslagstaflan rapporten: ”Windhuk kommt”. Windhuk är nämligen en af de sex ångare som Deutsche Ost-Afrika-Linie sänder rundt Afrika medsols. Det kändes rent storartadt att ute i dessa öde vatten få detta rendez-vous.

Vi stirrade. Vi väntade. Slutligen sändes stafett upp till hr Haupt: ”När kommer Windhuk?”

”Var god och vänta, jag skall fråga hvar hon är nu”.

Det dröjde en god stund innan svaret var färdigt. Men det lydde i önskvärd klarhet:

”Vi möta Windhuk om 4 t. 25 min. General Joubert och baron Nisco äro bland passagerarna”.

General Joubert, allom bekant från boer-kriget – det var ju nästan en notis. Hvilken roll baron Nisco spelar i mänsklighetens nyare historia, kunde ingen upplysa om. Ny stafett till hr Haupt: ”Var så vänlig och fråga Windhuk hvad baron Nisco är för en herre”.

Snart kom upplysningen att det var en stenrik portugis. Mera behöfde vi knappast heller veta.

Om cirka 4 t. 10 min. steg rök föröfver, snart syntes det höga skrofvet, och 4 t. 27 min. efter hr Haupts notifikation om mötestiden saluterade de två systerskeppen hvarandra. Det var nästan gripande att bevittna den kolossala entusiasm med hvilken hundratal händelsehungriga oceanslitare på de båda båtarna hälsade den sällsynta passagen, frånsedt flaggfrändskapens och linjesamhörighetens verkan på sinnena.

Och så slog hr Haupt ut en ny trumf: fem minuter efter mötet hängde på Taboras tafla en maskinskrifven fullständig lista öfver Windhuks passagerare. Där fanns en mängd bekanta ombord, sade våra sydvästfarare. ”Jaså nu reser Mayers till Europa igen, ja de ha då ingen ro i kroppen”. ”Och se på fröken Stern som redan vänder tillbaka”. Den andra båten fick naturligtvis vår lista att titta på och skvallra öfver.

Någon timme senare afsände jag till Åbo ett s.k. oceanbref på 30 ord. Denna angenäma postform består däri att texten telegraferas till ett i motsatt riktning gående fartyg, i detta fall den allaredan försvunna Windhuk, som från första säkra hamn (Lissabon, Southampton, Hamburg) befordrar depeschen vidare såsom rekommenderadt bref. En dylik försändelse, som mottages af tyska och engelska ångare, kostar Rmk 5:50, hvilket icke kan anses dyrt, i betraktande af att den når adressaten flere veckor tidigare än vår närmaste ordinarie brefpost (från Kapstaden). Man kunde ock via landstationer – vi stå för tillfället i samtal med Guineabuktens städer – expediera ett veritabelt telegram till Finland, som skulle nå fram redan samma dag, men så viktiga saker har jag inte att berätta. Taxan vore omkring 5 Rmk per ord. I alla händelser är det lustigt att veta att man också ur denna ändlöshet kan ropa ett förnimbart hej, som skulle tränga in genom en eller annan känd tamburdörr i hemlandet några timmar efter det man låtit det flyga.

”Världen är så stor, så stor” sjöng i tiden det kända märket Z. T. Detta är alltjämt sant. Men tyvärr menade författaren endast jorden. Och den, ädle onkel, har skalats väldigt liten.

X. Vid ekvatorn.

Kaptener ha aldrig orätt. Därför slog ock den kärlekslösa temperaturen om vid ungefär 4 grader nordlig bredd. Det vardt behagligt i luften och natten gaf sömn. Den svinnande kontinentens kvalm var borta. Vi styrde nu rakt på Benguella, och den läsare som känner jordens skepelse vet att detta betyder en fri oceanbåge, hvilken skär ekvatorn norr om St Helena.

Den stora linjepassagen är alltid ett högtidligt moment. Vår ort kl. 12 på dagen utmärkes som vanligt å en väggkarta medels små nålflaggor, som andra officern sticker in. Samtidigt anger en ”navigationslapp” exakta läget vid sagda klockslag, farsträckan under det gångna dygnet och medelhastigheten å denna. Medels dessa data kunde vi utan att störa befälet något så när fixera tiden för ekvatorsnittet. Detta borde äga rum den 27 juni vid 8-tiden på kvällen.

Stämningen steg märkbart mot aftonen. Kl. 8 samlades skeppsorkestern på promenaddäcket. Kl. 8.10 rullades en mörk tunna fram öfver backen. Kl. 8.20 ställdes tre matroser med något slags plåtslefvar vid babordsreling på tre olika höjder. Det var omotståndligt spännande.

Kl. 8.24 gafs en klocksignal från kommandobryggan. Orkestern stämde upp – kl. 8.24.30 ljöd en pipa, ett kanonskott brakade – och under tonerna af Finska rytteriets marsch skar Tabora ekvatorn!

Ett dånande hurra långs skeppet. I samma ögonblick tände de tre matroserna innehållet i sina slefvar och en bengalisk trikolor flammande upp: Ost-Afrika-linjens signalfärger. Och nu firades ock den mystiska tunnan brinnande ned i hafvet, ett flytande tjärbloss, som snart låg ensamt och illuminerade ett stycke ekvator allt längre i nordväst.

Farväl, du slitna norra halfklot, du många ruskigheters skådeplats och oräknade f.d. meduslingars feta kalott, farväl!

Himlen hvälfde sig öppen och glindrande öfver vårt hus. En på rygg liggande nymåne glänste i väster och ännu sågs vår rödlysande linjevakt vagga på vågen, sakta med passaden drifvande mot norr.

Följande dag var helgad ekvatordopet. Förrättningen är vorden något antikverad och lär allt mera kommit ur bruk. Likväl var publikum denna gång åter upplagdt för en ordentlig dopparefest, alla linjeförstlingar till hugsvalan. Deltagandet vore likväl frivilligt och då jag kände till aktens egenheter, beslöt jag i likhet med ett 20-tal andra förbli hedning söder om nollstrecket. Det var inte högfärd, utan en smula försiktighet, i anseende till den s.k. hälsan.

Kl. 2 tågade cortègen upp. Först gick orkestern, utklädd till köksor och andra dulcineor. Sedan följde Neptuns hofstat och så gubben själf jämte två gemåler. Och därpå hela raden dopbarn till ett antal af öfver 100, de kvinnliga i stor toalett, de manliga tvärtom.

Av dopförrättaren Neptunus utfärdad attest över ekvatordopet, varvid Mattsson gavs namnet Nux maris vomica. Frukten nux vomica växer på rävkaketrädet, kallas även kräknöt och är dödligt giftig. Att den också växer i havet (maris) har inte belagts. Åbo Akademis bibliotek, Handskriftssamlingarna, Guss Mattssons samling.

Hofvet samlades på en estrad invid simbassängen. Neptun reste sig och harangerade kaptenen, slutande med orden: ”Och för resten kan jag hälsa från kollegan Wilhelm”. Tack vare vår skådespelartrupp gjorde både majestätet och en del dignitärer sin sak mästerligt och hafsbiskopens predikan var grandios.

Nu ropades damerna upp. Först Mère triple, som med världsdamens hela säkerhet skred fram till dopbänken. Hofläkaren applicerade sitt stetoskop, förklarade att Madame led af en kronisk amolitis och gaf henne omedelbart ett jättepiller af choklad. Därpå utropade bispen hennes nya namn, en sky af eau de cologne pustades mot Mères glada ögon och så var hon döpt. På samma småtrefliga sätt expedierades de öfriga fruntimren.

Men sedan kom karlflocken och det blef ett ganska ursinnigt spektakel. Dopbänken togs bort och mannen i fråga fick sätta sig på bassängkanten. Först skedde då igen den medicinska besiktningen och patienten nödgades tömma ett halft dricksglas af en mixtur, som på morgonen komponerats med biträde af en å fartyget förefintlig kemist. Den bestod af hallonsaft, hafsvatten, pickles-sås, ricinolja, pulveriserad gorgonzola, kinadekokt, såpa och senap. Det var en vackert rödgrågul, icke alldeles klar vätska. Vägrade någon att svälja den, kallade Neptun på sina morianer och under täta stötar af deras trävärjor gick hälsomedlet klunkvis ned.

Därpå inskred hofbarberaren med biträde. På en ofantlig strigel af segelduk, hvars ena ände medels en repögla träddes kring delinkventens nacke och hvars andra ände rytmiskt drogs ut af biträdet, hvässade Figaro sin en meter långa rakknif, också den af trä. Biträdet tvålade in mannen medels en skeppssvabel, doppad i en lödderbalja, och så strök rakknifven i hårda tag fram öfver öron, näsa och allt som erbjöd sig. Man tyckte sig höra knastret af bristande brosk. Och plötsligt, utan någon inledning, fattade barberaren och biträdet om offrets smalben och välte mannen baklänges ned i bassängen, där en kostymerad sjökonstapel yttermera doppade honom tre gånger.

Detta upprepades med smärre variationer raden utefter. Föremålen skickade sig mycket olika, men utvecklade all önsklig tapperhet, ehuru de som inte kunde simma hade det nog så svårt.

När ungefär hälften var expedierad, skedde emellertid någonting oförutsedt. En reslig man af II klass hukade sig framåt i det ögonblick barberartyrannerna skulle gripa tag, fattade dem med hvar sin arm och störtade med ett ryck båda hufvudstupa i vattnet samtidigt med det han själf for öfverända. Det uppstod en villervalla och jublet bland åskådarna öfvergick till ett enda tjut, när den svårt derangerade öfverbarberaren, med kåpan och toppmössan förlorade, steg ur bassängen och befanns utgöra den välklädda Johannesburgmagnaten Efraim Goldberger, gammal nürnbergerjude och sjusiffrig kapkrämare. De flesta hade ej en aning om att den skickligt grimerade storinkvisitorn var denne, och han såg förskräckligt flat ut.

Emellertid skrattade han med i den allmänna kören och fortsatte kallblodigt förrättningen. Likväl fann man af greppen att ett tyst raseri urladdade sig, hvilket bl.a. den hygglige dr Wolff, som på alfabetiska grunder döptes sist, fick känna af. Det glunkas dessutom att Goldberger är en smula jaloux för sin lifliga frus skull och han sågade med sitt ojämna verktyg den oskyldiga doktorsnacken furioso.

Proletariatet – alla de pinade – hade fått salt på tungan och omringade nu hotfullt biskopen, teaterdirektör Bauer, och aktuarien, en baron v. Salis, i tydlig afsikt att låta också dem simma. Följden var att hela ceremonin, som skulle slutas med tal och solenn afmarsch, plötsligt upplöste sig. Neptun schappade med skrikande gemåler, hofvet fördunstade utan hållning och orkesterskönheterna störtade med instrument och notställ in i tvätteriet, där en liten kines reglade dörren om dem.

Nu kom efterspelet: det odöpta manskapets infångande. Det blef en vild jakt på kockar och lättmatroser. De förra lågo snart i plurret, men med sjökarlarna var det svårare. Som ekorrar klängde de i märsen och högre, massor af förföljare klättrade efter och det såg hemskt ut när en vaggande binge af armar och ben däruppe försökte klara sammanhanget. En yngling fingo de alls inte ner, ehuru mössa, rock och byxor sletos af honom. Skämtsamt var ett gatlopp på soltaket föröfver. Vinden spände upp den tunga duken till två stora kuddar och i dessa trampade, sjönko och rullade blindt ett tjugutal matroser för att få tag i en skeppsgosse, som nyss fanns där men redan var akterut.

Bastarder och gula och svarta voro af princip uteslutna från de hvitas nöje, men huru det kom sig låg där med ens en halfdränkt vanyamvesineger midt i rektangeln och bölade för lifvet. Då vredgades högbåtsmannen allvarligt och lät tömma bassängen, hvarmed ekvatordöpelsen, som pågått i c. 4 timmar, definitivt afbröts.

En festmåltidsmeny lika fingerad som svårspisad: sjögräs, solstekt flygfisk och krokodiltunga var bara början. Åbo Akademis bibliotek, Handskriftssamlingarna, Guss Mattssons samling.

Middagen var festlig. Hela salongen dekorerad à la chinois. Före desserten släcktes belysningen och till kinesmarschen ur Tschaikowskys ”Casse noisette” skredo 12 mandarinklädda stewarder in, hvarannan med lykta på spö och hvarannan med glace i musslor, radade kring isblock med röda lampor uti.

Till kaffet delades bordsvisan ut, gjord af närvarande representanten för Dagens Press, och sjöngs med kläm af hela allmänheten, från kaptenen till målbrutna ynglingen Bertram. Författaren utnämndes till hofpoet och fick skum öfver skalpen.

Dagen ändades med ett långt program, utfördt af teatermänniskorna, hvilka allesamman voro verkliga förmågor. Den unga österrikaren Erich Nachod, komponist och klaverherre, utgjorde truppens conférencier. Dir. James Bauer utförde jämte honom bl.a. Wildenbruchs gamla Hexe (såsom melodram, till musik af Schillings) och jag tror inte att många Afrikaresande under öfverfarten haft en ädlare konstnjutning än den vi helt oväntadt mötte. Deklamatorn påminte mycket om August Lindberg (”Stormen”!) och det passionsfyllda numret fick en sällsynt akustisk fond – oceanbruset, som genom ett tjugutal vidöppna fönster vällde in i en låg, sjungande böljegång. Flygeltonerna höjde sig öfver denna som om de stigit ur hafvet. Och den ensamma mansrösten sände tal och rop och klagan från en klosterö i dunklet.

”Eingeweide für eingeweihte.” Titeln på Mattssons bordsvisa, med fokus på sjösjuka och tillfrisknande, gör stor konst av tyska homofoner. I översättning blir det blekare, exempelvis ”Inälvor för invigda” eller ”Urgröpta och nydöpta”. I bilagan återges diktens text på tyska och i svensk översättning. Åbo Akademis bibliotek, Handskriftssamlingarna, Guss Mattssons samling.

Det är alltid charm öfver vaganta artisters stryk genom världen, men speciellt stark blir den då det går lös på färder till aflägsna ökenkolonier, där en kinematograf med kasserade films är kulmen och personlig konst sällsyntare än nya källor i sanden. Till höstsäsongen skola våra oförskräckta komedianter vara hemma vid sina scener igen, i Berlin och Dresden. För lilla fröken Schenck från Schiller-teatern blir det kanske svårt, ty har man för mig skildrat Sydväst-männen rätt, komma minst tjugufem af dem att erbjuda henne en sorgfri existens, lika rik på svart tjänstefolk som blottad på nyheter.

”Aber”, sade min vän från Kamerun då vi ofvanpå allt detta läskade oss i rökrummet, ”utan vår medverkan skulle det inte blifvit mycket musik i afton”. Det hade han rätt i. Ty från resans början har den mahognyklädda konsertflygeln haft en svår defekt: ett stumt f midt i klaviaturen. Jag vill minnas att K. V. Tegengren i en skiss i Finsk Tidskrift en gång betecknade just detta f såsom naturens egen ton, dess intimaste stämma. I hvarje fall bör det medges att en tyst tangent på det mest trafikerade stället är som ett klubbslag mot hjässan.

Kamerullan och jag beslöto i förgår undersöka hvar felet satt. Då han är järnvägstekniker och jag kemist, borde klaverkonstruktion ligga ungefär midtemellan våra förmågor. Vi öppnade alltså den dyrbara dosan så långt det gick. Strängarna voro i ordning, det var i häfstångssystemet det låg. Men den sjuka punkten befanns mycket svårtillgänglig. Genom diverse lösskrufning och sönderplock nådde vi slutligen locus, där en i en liten träcylinder dold fjäder befanns brusten. Den kunde vi icke ersätta, men medels två tändstickor och ett gummisnöre fingo vi den slappnade fogningen stram igen.

Nu kom emellertid någonting fruktansvärdt. I vår analytiska ifver hade vi ej så noga lagt märke till huru alla löstagna delar egentligen åter borde syntetiseras och vi stodo där som vicehäradshöfdingar framför ett sönderpetadt lokomotiv. Efter långa mödor fingo vi slutligen maskinen ihop. Jag satte mig stolt att arpeggiera i f-dur – flygeln gaf inte ett ljud ifrån sig. Det rådde numera den mest exemplariska likställighet: samtliga tangenter tego.

De två begåfvade teknikernas första häpnad öfvergick snabbt till en lifsfarlig förtjusning – de tänkte ofrivilligt på fröken Irene och alla de andra elfenbenstanterna ombord. ”Nu går vi och dricker kaffe”, förklarade resolut han från Kamerun. ”Ja det gör vi”, svarade han från Helsingfors. Och så lämnades flygeln åt ett obestämdt öde.

Om en stund rapporterade fröken Irene upprörd långs däckstolarna: ”Haben Sie gehört, meine Herrschaften, der Flügel ist ganz stumm geworden?” Detta tycktes icke i högre grad skrämma någon. ”Frühlingsrauschen” och det öfriga hade man redan hört och en stum flygel är nästan pålitligare än en ljudande.

Snart voro vi likväl där igen, allt kom till sist på rätt och hvad som var det viktigaste, det förlorade f-et hade återvändt. Det må längre fram varda stämmarens sak att grubbla öfver huru två tändstickor och en gummisnodd kommit in i den korrekta raden af 88 hammarutväxlingar. Tack vare detta kunde det emellertid ges konsert på dopparedagen och vår stolthet var betydande.

Den natten sofvo icke många ombord. Jag retirerade vid 1-tiden, men väcktes två timmar senare af höga röster i spatsergången.

”Hr Marting”, hörde jag någon ropa, ”hr Marting, kom ut.” Bultningar, protester. ”Hr Marting, kom ut”. Slutligen måtte den ifrågavarande ha stigit fram, ty nu fortsatte rösten:

”Hr Marting, ni må-må-måste slita en tvist, en-en-en tvist. Hr O-O-Oxybenz påstår att en hvalfisk inte kan få re-re-reumatismus, och jag på-på-står, motsatsen. Ka-kan ni slita den tvisten åt oss, hr M-M-Marting?”

Det uppstod en lång och oredig debatt. Alla tre gingo upp tillbaka och frid rann åter in i korridoren.

Följande dag gick en aktörs vackra fru med ombundet hufvud. Damsocietetens rapport till hvem som bara ville veta: ”Han slog henne i natt, han är så förskräckligt svartsjuk.”

En lycka att Afrika igen närmar sig. På stadiet ögonblånader och hvalfiskreumatism hölle man inte länge ut. Ocean-viddens veckolånga tryck ligger tungt på hjärnorna, och hvad som är fåtalets ljuflighet blir för majoriteten en mara.

Vildmarkerna stiga som oaser ur vågen.

XI. Bahia da Lobito, 2 juli.

Vid 6-tiden i morse, då dagen grydde grå och osäker öfver oceanen, skönjdes i öster ett land. Jag hade länge suttit uppe och vaktat därpå med kikare, karta och ficklampa, hade sett månen gå ned och sydkorset blekna, och ryckt till vid den första blinken från en fyr. Afrikas ljus – –

Helt långsamt gledo vi fram och långsamt höjde sig kusten. Jag kände mig högtidsstämd som aldrig förr. Det är på detta sätt man skall möta en stor ny värld – en morgonstund på hafvet, med stäfven in mot en obefolkad, jungfrulig strand. Ty här bor ingen, här stiga sandstensterrasserna och bortom dem sierrans granitryggar sådana de genom massor af tusenden år mött solen, här tändas inga eldar, skjutas inga skott, ryckas inga fiskar ur vattnet. Ty här bor ingen.

Sällsamt och sant. Bahia da Lobito är en liten naturlig hamn, som utåt skyddas af ett långt, kloformigt sandref. Den smala infarten är mot norr. Kontinentstranden är naken bergöken, från hvars yttersta branta sluttning Atlanten genom tiderna afslitit ett bälte, så att det hela ser ut som om Vår Herre efter skapelsen gått fram där med en stor, vertikalt hållen knif. Snittytan är gul och visar horisontal skiktning. Ofvanytan är gråbrun och hvad geologen kallar moutonnerad, med uttorkade bäckbäddar mellan ryggarna. Ned mot refvets rot kommer grönt i bilden, låg buskvegetation. Och ute på den smala sandbågen, som i en annan värld, ligger en rad hus: orten Lobito.

Den ligger där som en besynnerlig trasa halfkultur, blott något decennium gammal och utan aflägg på den obebodda kusten. Den består af några officiella baracker, några varuskjul, bungalows, arbetarkyffen och en krog med bar, biljard, pianino, grammofon och en stor veranda mot oceanen, i någon bättre trakt värd en miljon.

Landet är portugisiskt, närmare sagdt kolonin Angola, distriktet Benguella. Längre mot söder finnes den 400-åriga staden med detta namn. Hvilka herrars mark vi närmat oss, ses ej blott af anletena å den korta piren, utan ock af Republica Portuguesas flagga på taket af posthuset, som med den lilla skylten ”Correio e Telegrapho” idylliskt reser sin enda våning af gips och korrugerad plåt bland tamarisker och unga palmer.

Det har sin speciella historia med detta Lobito. Dugliga hamnar vid afrikanska västkusten äro, i synnerhet söder om ekvatorn, betydande rariteter. Hela långa Tyska Sydväst har sålunda ingen enda hamn – utom den centralt liggande Hvalfiskbukten, hvilken engelsmännen äga. Nu är ju Portugals finansnöd känd. Alla antaga att det förr eller senare måste sälja sina Afrikakolonier. En offentlig hemlighet är ock att mellan England och Tyskland i denna punkt en preliminär öfverenskommelse träffats, i stort gående ut på att i sinom tid Moçambique tillfölle den förra makten och Angola den senare, som därmed vunne en värdefull nordlig fortsättning på sitt karga Sydväst.

Dessa perspektiv hafva begynt irritera portugiserna, hvilka trots allt bevarat en hög tro på sitt väldes bestånd. Hvad Angola beträffar, hvars ofantliga inre delar (kolonin är nästan 4 gånger så stor som Finland) dölja oanade rikedomar, har denna nervositet tagit sig ett dubbelt uttryck. Dels har man genom allehanda klausuler sökt hindra andra makters fartyg att alls anlöpa kusten, dels har man med plötslig ifver begynt arbeta upp kolonins i fyra sekler obeaktade bästa ankarplats: just denna fridfulla Bahia da Lobito.

Lobito skyddas av ett fem kilometer långt sandrev som ger staden en av Afrikas bästa naturliga hamnar. Biblioteca Nacional de Portugal, Lissabon.

Ända till 1 januari 1914 fingo tyska ångare traktatsenligt icke besöka Angolas hamnar, mot ett praktiskt betydelselöst reciprokt förbud beträffande portugisisk skeppsfart på Tysk Öst-Afrika. Men Tyskland gick i fjol ej längre in på att förnya kontraktet härom och till Lissabons förbittring angöra numera Deutsche Ost-Afrika-Linies båtar både Lobito och Mossamedes, där vi i morgon vika in. De känna på sig att dessa regelbundna kulturvisiter af välutrustade tyska rikspostångare beteckna början till bofast tyskt affärslif och stadig, stilla eröfring af i århundraden försummade, obrukade marker. Ute mot hafvet drager visserligen den långa Namib-öknen sitt afskräckande, vattenlösa band. Men bortom den klart synliga, 1 700–2 000 m höga Sierra Corvo d’Andrade tager Angolas fruktbara högland vid, där regn och sol härligt växla och Lobitos blekfeta fruar låta negrerna i mångmila marscher hämta mylla för sandrefvets glesa blombäddar. Däruppe, därinne ligga väntande miljarder, och Taboras hvissla sände i morse åter en af dessa hatade germanska signaler dit bort.

Detta är Lobito.

Jag kysste icke marken, där jag steg i land. Ty hundratal niggrer trampade rundt omkring och européerna hade till skada för min nation skrattat åt mig. Men jag tog en näfve sand från mitt första fotspår och tömde den i högra byxfickan. Ombord flyttade jag den öfver i en aluminiumdosa, och kommer jag behållen hem skall den hvila helig i ett Afrika-skåp.

Medan posten, mitt och andras första mål, belägrades af tiotal kunder – halfblodet innanför luckan förstod inte ens portugisiska – gjorde jag en vandring långs hufvudgatan och återvände utmed järnvägen. Lobito har nämligen ock en färsk hamnbana, som fortsätter ända till Catumbela och Benguella. Oss erbjöds ett billigt extratåg till sistnämnda ort, oansenlig och ruskig, men genom sin ålder och äkthet lockande. Ehuru personkostnaden hade utgjort blott 6 Rmk för hela färden, anmälde sig endast åtta villiga, och företaget torkade in, till de åttas djupa grämelse. Däremot rusade en ofantlig majoritet till Restaurant Lobito för att dricka flasköl – dyrare, sämre och varmare än ombord, där mörkt och ljust äkta Bier från fat fås för hyggligt pris hela Afrika rundt.

Roligt folk, majoriteten. Där har den i tolf sköna dagar våndats öfver huru den skulle göra slut på den gränslöst enformiga oceantiden. Och nu, när en sällsynt och värdefull liten omväxling presenteras på bricka, reagerar man icke, utan sätter sig att öla, på den finaste ökenkust Atlanten ännu har i behåll. Några skyllde på att 6 Rmk är pengar. Den synpunkten kunde respekteras, ifall icke dessa sundt sparsamma naturer med visshet också i afton drucke champanj ur många men stora glas.

Jag hatar dem hjärtligt, dessa juveler, ty de ha hindrat mig att besöka jordens mest berömda slafhandlarnäste, dit fordom på hemliga karavanvägar det lefvande svarta elfenbenet forslades, alltsedan de stora sjöfararnas tider, och lönligen under falska rubriker skeppades ut till plantager och grufvor vid många kuster. Sådant ville man känna doften af, ty det hör till conquistadorernas stora saga, af hvars skepnader skuggorna ännu korsa hafven.

I reellare mening bjöds visserligen doft i Lobito. ”Negrerna utmärka sig genom en egendomlig lukt, den s.k. negerlukten”, heter det i lärorika böcker. Min kemistnäsa, van vid diverse aminer och isonitriler, sade mig att denna omisskännliga fräna odör, som följer hvarje passerande svarting likt en astralkropp af 1,5 meters godstjocklek, åtminstone till afsevärd del beror af miasmer hvilka ett varmt bad skulle aflägsna och icke hel och hållen betecknar en djupare rasfysiologisk egenhet, sammanhörande med något som man skulle kalla snygg neger. I denna uppfattning styrktes jag af medresande kretsdomaren i Keetmanshoop, som förklarade att hans vidlyftiga svarta tjänarskara (hereros och hottentotter) såsnart den lärt sig hustaflans stränga renlighetsbud är ungefär lika doftfri som en vårdad europé, ehuru aspiranterna vid städslingen nog fyllde ett rum med sin anda.

Man kan inte vara tillräckligt försiktig med lärorika böcker. Sålunda fann jag häromdagen att den aktade reseboksförfattaren Hans Grimm uti Hendschels ”Luginsland”-serie n:r 34, skildrande afrikanska västrouten fram till Kap, i förbifarten låter Napoleon hafva aflidit 1816. Själaforskaren Freud skulle här förmodligen säga, att tankebilden ”Grimms sagor” suggererat författaren till detta rara fantastikum.

A propos Napoleon. En fru i I klass, ensamfarande assessorsgemålen Silbing, har alltifrån Lissabon talat om St. Helena. Hon hade vid afresan trott att vi skulle vika in där och är i uppror öfver att detta inte låter sig göra. ”Alla passagerare hade dock säkert gärna uppsökt den berömde Napoleons hem.” Någon elak människa tröstade henne med att vi vid klart väder komme att genom kikare se både ön och den jättestaty öfver Napoleon, som engelsmännen nyligen rest på norra udden. Dessa fräcka uppgifter tog den svärmiska assessorskan för banco. St. Helena ligger 1 863 km från kusten, där vi stryka fram, och hvad statyn beträffar – – allt nog, då vi nalkades Helenas minnesfyllda breddgrader, var en svartsjälad manstrio i röksalongen sysselsatt med följande.

I tusch ritades 2 exemplar af en liten Napoleonfigur på en piedestal, det hela ungefär 12 mm högt. Med stor omsorg skuros bilderna ut. Det var ett verkligt knåpgöra. Sedan sändes en att stjäla assessorskans något gammalmodiga kikare, hvilket gick lättare. Därefter klistrades den lille Napoleon på insidan af hvartdera objektivglaset och så smögs kikaren tillbaka.

”Har assessorskan hört”, yttrade om en stund någon i förbigående, ”att man redan lär ha kunnat urskilja Napoleonsstatyn?”

”Nej”, utbrast hon upprörd, ”är det sannt?” Och hon störtade till kabinen efter sitt fjärrglas.

Man hörde ett skrik. ”Jag ser ju den alldeles tydligt, jag ser – – men, um Gottes willen, jag ser den öfverallt – –” och i djup häpnad rundade assessorskan med sin tub halfva horisonten. Napoleon hela vägen, ofantliga mängder Napoleon.

De svarta själarnas fullständiga brist på behärskning afbröt mysteriet. Det olyckligaste är emellertid att assessorskans tub ännu oafbrutet visar Napoleon. Vår snälla fru är färdig att kasta den öfver bord. De svarta ärna redan i dag oförmärkt aflägsna figurerna och en af dem har åtagit sig att med assessorskan osökt samtala om det ryktbara fenomenet Fata Morgana, som särskildt i Afrika visar sig i sällsynt omfattning just vid denna tid af året, speciellt på hafvet västerut somliga dagar.

Så förrinner vårt lif klotet utefter. Måtte vi i öster sona hvad slemt vi i väster beredt.

För att återkomma till negrerna har ingen af dem sitt hem ute på refvet och öfverhufvud i nära nejder. De vistas här blott såsom hamn- och järnvägsarbetare, bo sammanpackade i några vågplåtsskjul och lefva sitt fattiga dragarlif under befäl af mulatter och namnhvita. Hos nästan alla såg jag den goda, förvånade barnblick, som är den ofördärfvade negerns. Och huru litet berörda af världstrafiken dessa voro, fann man af deras fullständiga brist på efterhängsenhet. Ingen ropade ut något, ingen trugade sig på en såsom ciceron eller tolk, inget barn tiggde.

Tre kvinnor gingo tyst och afsides omkring med fruktkorgar på hufvudet och togo försagda ned dem, när någon stannade för att köpa. Handeln skedde så att kunden grep hvad han önskade och negerfruntimret småleende sträckte upp ett, två eller flere fingrar, hvilket betydde 10, 20 o.s.v. milreis.

Då min vän från Kamerun gaf 100 milreis (en half franc) för 80 och vinkade afböjande mot de framsträckta 20, något som man i slika fall knappast bör göra, log fruntimret icke tacksamt utan följde oss en lång sträcka. Då vi stannade, kom hon fram och räckte stilla ut sin kopparslant. Jag tog den. Hon såg på mig förvånad, betraktade oss båda och pekade sedan på rätta ägaren. ”Det är hans.” Men då han fortfarande afböjde, tog fruntimret med en åtbörd af själfskrifvenhet myntet tillbaka ur min hand, tvekade ett ögonblick, grep så fyra bananer ur korgen och räckte dem åt Kamerullan. Intresserad af fortsättningen nekade han ånyo att taga hvad honom tillkom. Då hukade sig kvinnan djupt ned, lade de fyra försiktigt på sanden, drog med pekfingret en krets kring dem, reste sig och gick bort.

En liten lektion i naturrätt. Huru som hälst, negressen var vinnande part och de hvita krångelmakarna betraktade brydda bananerna på marken, undrande om ringen betydde tabu eller kvitt. ”Låtom oss betrakta det som warrant”, föreslog jag och så aflägsnade vi oss.

Någon timme senare passerade vi samma ställe, där under tiden flere tiotal vandrat fram. Bananerna lågo kvar! Ringen sade alltså tabu: dessa frukter ha en ägare, ingen annan må röra dem.

Det är hvad jag påstod, en sällsynt och jungfrulig plats. Om ett år eller två finnes af detta icke mycket i behåll. Måhända var det redan en af de sista ringarna i sanden på Lobitorefvet, den vi sågo.

Welwitschia mirabilis Hooker, endemiska för den namibiska öknen. ”Ensamma själar som osedda glänsa öfver flackheten”, hyllas de av Mattsson. University of Oxford.

Långt borta på de inre ökenterrasserna skymtade genom prismaglaset några glesa gröna fläckar, såsom tufvor med mycket ojämna, egendomligt vridna konturer. Ingen kunde upplysa mig om hvad det var, men en bild i Hans Meyers arbete om de tyska kolonierna och letande i några andra Afrikaböcker gaf mig värdefullt besked. Det var med största sannolikhet de nordligaste utposterna af den endast i Namib-öknen växande Welwitschia mirabilis Hooker, en högst underbar ensling som man förgäfves sökt transplantera till andra trakter. Från en helt kort trädartad stam med en massiv pålrot leta sig åt sidorna långs marken ett par breda, intill två, tre meter långa blad, som på det mest vresiga och fantastiska sätt vinda, tvinna och klyfva sig. Och de blomma, dessa eremiter.

Det är förnäma varelser, erinrande om Euphorbia canariensis som på Tenerife i isolerade stora exemplar koncentrerar lavavidders hela lif. Ensamma själar som osedda glänsa öfver flackheten och växa uti det torra intet, växa, våndas och le.

Lobito sjönk. Bergen i fonden höjde sig, men blånade snart bort till ett med himlen. Hafvet slöt oss igen i sin gård utan gärden och bjälkars knarr i väggar och tak minde om en gammal gungas gång i sommarkvällen.

XII. Bland hvalarna vid Mossamedes.

”Hvad menar ni annars om konsul Blake?” sporde mig vid aftonpromenaden kretsdomaren i Keetmanshoop. Detta är namnet på det till Kapkolonin gränsande, delvis af boers befolkade randdistriktet i Tyska Sydväst. Domaren är en ännu ganska ung man, hvars hår hvitnat under tjänstgöringen därborta. Men hans kloka gråblå ögon ha ej förlorat sin klarhet. Heter frih. v. Gaertringen och är ett öfverraskande behagligt stycke ämbetsman, säkert skapad för något helt annat, någonting innanför Gallergrinden.

”Hvad menar ni om konsul Blake?” var frågan. Jag kände ett litet ryck i själen, ty jag hade verkligen bildat mig en privat mening om den egendomlige engelsmannen, han med den långa frun. Egendomlig redan genom sitt inåtvända, nästan försagda väsen, blef han det ännu mera genom att stanna i Lobito, jämte gemålen och ett par portugiser, den enda som där lämnade fartyget. Hvad skulle väl denna konsul uträtta i detta näste, om hvilket han själf på stranden med komiskt allvar sade: ”A very big place, indeed”.

”Ja det är nog någonting extra med honom”. Märkas bör: England har i Lobito inga direkta intressen att bevaka, ifall engång den sekreta öfverenskommelsen med Tyskland tillförsäkrar detta ensamrätt till Angola. Vidare: det undföll konsuln en gång, när jag frågade honom om han verkligen ämnade gräfva ned sig och sin fru i denna öde vrå, att han också tänkte göra resor långt inåt land. Slutligen: konsulns gepäck utgjordes af icke mindre än 54 stora kollys, hvilket oberstewarden förvånad talade om.

Domaren och jag kollationerade våra intryck och kommo till det resultat att den stillsamme engländaren alls icke var någon liten Lobito-konsul, utan en betydligt högre envoyé med en ansenligt djupare mission.

Vid början af 1914 blef efter 18-årigt arbete den järnväg färdig, som tvärs genom Tyska Öst-Afrika med en 1 250 km lång skensträng förenar Kigoma vid Tanganyika-sjön och Daressalam vid Indiska oceanen. Denna bana har redan nu stor betydelse, men kommer snart att vara en världstrafikled. Ty till andra stranden af den smala Tanganyika gränsar Kongostaten, hvars oberäkneligt rika inre delar, Manyema m.fl., hafva en tre gånger så lång väg till Atlanten som till östkusten. Nu blir den tyska Kigoma-banan hela östra Kongos naturliga utlopp och vice versa ett gifvet medel för tysk handelsinvasion väster om Tanganyika. Såsom stor pulsåder för Central-Afrika inclusive det engelska Rhodesia konkurrerar den ock med den ännu icke färdiga Kap-Kairobanan och i viss mån äfven med engelsmännens Uganda-linje till Victoria Nyanza.

Belgerna hafva emellertid icke varit overksamma. Vid öfversta Kongo, rätt västerut från Tanganyika, ligger en ort Buli, som af gammalt står i handelsförbindelse med Mtoa (Albertville) vid sagda sjö. Sedan någon tid forcerar Belgien byggandet af en järnväg från Buli till Tanganyika och denna c. 200 km långa bana öppnas måhända redan i år för provisorisk trafik.

Å andra sidan löper en färdig linje från Buli långs Kongo till den punkt där denna blir trafikabel, och så bär det (med en landomväg vid Stanleyfallen) flodledes ända fram till Leopoldville (Stanleypool), hvarifrån åter järnväg leder till Matani och Kongos mynning. Kort sagdt: inom några månader hafva också belgerna oceanförbindelse med Tanganyika. Och, hvad som är af den allra största kommersiella och kulturella betydelse: redan nästa år skall man i riktning östväst några grader söder om ekvatorn kunna med järnväg och ångbåt resa tvärs genom Afrika, en sensationell ny passage, hvars ofantliga affektionsintresse väl hvarje läsare af Stanleys böcker torde lifligt förnimma.

Daily Mails merkantila Afrikakarta från 1898, med naturresurser noterade: här kan en europé hämta palmolja och strutsfjädrar, dadlar och kaffe, koppar och guld. Infällt i övre högra hörnet ses Afrika före the scramble, den europeiska kapplöpningen dit. Library of Congress, Washington D.C.

Hvad har emellertid denna blick på det kommande med vår konsul Blake att skaffa? Kanske dock något. Ty om man nu antager att han inte stannar i Lobito utan reser t.ex. till Benguella och därifrån långs Angolas ena radialbana upp till Silva Porto i höglandet, och vidare antager att han här t.ex. utrustar en expedition som fortsätter österut tills den i Nord-Rhodesia – där konsuln varit en gång förut – träffar på en segelbar del af Sambesi, hvilken genom Rhodesia och portugisiska Moçambique vid Chinde når Indiska oceanen, så har mister Blake gått upp en transkontinental väg från Portugals bästa Atlanthamn till en af dess bästa hamnar vid östkusten. Den bansträcka, som erfordras för att från Silva Porto till Sambesi komplettera förbindelsen, är icke öfverhöfvan lång och torde med engelska pengar godt kunna inom rimlig tid åstadkommas.

Emellertid vore ock något annat tänkbart och i mitt tycke sannolikare, nämligen att konsuln inte siktar på Sambesi utan på Tanganyika, äfven han. Kongostatens södra del, det väldiga kopparlandet Katanga, vore i hög grad betjänt af en järnväg till Atlanten genom Angola, hvilken på samma gång gåfve en betydligt kortare och billigare västfart från Buli och Tanganyika än den af flere omlastningar besvärade Kongoflodrouten. För detta antagande talar förhandenvaron af en annan medpassagerare – M. Pichon. Denne är icke fransman, utan belg, vidare är han järnvägsingeniör och inte grufmänniska såsom det hetat. Yttermera är hans bagage adresseradt Katanga och min interlokutör hade dessutom trott sig finna att herrar Blake och Pichon reste i kompani, ehuru utan att ombord dess vidare sällskapa. Faktum är dessutom att Blake har en hos engelsmän ovanlig talang: han talar franska.

Nåväl, ombord på en oceanbåt är det måhända ursäktligt att två af storpolitik intresserade herrar inför ett mystiskt nummer slå sina hufvuden samman och stöpa. Den som lefver får i sinom tid se huruvida Bahia da Lobito varder en världshamn eller icke, och om dess åder till Afrikas hjärta varder med engelskt eller tyskt guld belagd. Blir det förra fallet, hafva vi träffat mister Blake på kornet. Och huru som helst, af ett onekligt behag har det varit att i förbifarten snudda vid en af de hemliga trådar, med hvilka Old England oändligt förtänksamt pröfvande rycker i olika lemmar af den stora sprattelgubben, jordklotet. Kretsdomarens stämning var föraktfull indignation, min åter leende beundran. Dock log äfven han helt litet, när jag blygt vågade förmoda att frun följde konsuln åt såsom en med djäfvulsk list uttänkt ambulatorisk Marconi-mast.

Jag har med mig nyaste upplagan af Stielers stora Afrika-karta (sammanfogad af sju atlasblad) och vi hafva på ett bord i röksalongen så flitigt följt engelsmannens alla tänkbara vägar att slutligen själfva öfverdomaren i Sydväst – den herre som i kolonin står närmast Gud och är juridiskt ofelbar – stack in sitt ärriga kårstudenthufvud mellan våra och bad att få veta hvad som stod på. Det fick han och snart bolmade också hans cigarr väldeligen öfver Albions nya tillställningar.

Denna öfverdomare vore en bekantskap att studera, men tyvärr afgår han vid Svakopmund. Han har länge vistats i Kina, hört Sir Roberts Harts gula orkester spela Wagner, sedermera besökt andra villatrakter och senast i februari detta år låtit utan appell hänga två hvita kolonister som dräpt och rånat en farmare. ”Hade de kommit undan eller hade de fått endast fängelsestraff, vore i detta nu tiotal af våra farmare mördade”, sade han allvarsamt.

”Huru får man uti dessa öknar öfverhufvud tag i brottslingar?”, ville jag veta.

”Det sker vid vattenställena. Kan också karlen törsta en tid, kan hästen det icke. De måste till vatten. Alla drickplatser äro bevakade och dessutom ha de telegraf. Men det gäller att handla snabbt. Förblir mordet oupptäckt mera än ett dygn, anses saken för rättvisan tillspillogifven. Banditerna ha då hunnit öfver gränsen. Hängas måste de. Och det gör en ofantlig moralisk effekt på de svarta att äfven européer behandlas som de förtjäna”.

I dessa trakter passerar jag Ovambolandet, där vår finska mission arbetar. Båda de herrar jag senast omtalat kände till den och berättade enstämmigt att densamma i hela Tyska Sydväst har ett synnerligen godt anseende.

”Herrn Rautanen, der schon 30 Jahre da tätig ist, kenne ich ganz gut”, sade herr Bach, öfverdomaren, ”und sein Schweigersohn, Hr Tönjes, ist von der deutschen Regierung angestellt worden als Eingeborenen-Kommissar”. Därmed förstås ett slags handelsombudsman för de infödda i deras affärer med tyskarna. Finska missionärer pläga ock anlitas såsom tolkar vid alla underhandlingar med ovambos, ”und die machen ihre Sache immer ganz vorzüglich”.

Ambolandet, som sträcker sig öfver både portugisiskt och tyskt gebit, intager inom detta senare en egendomlig särställning. Det utgör ett fullkomligt reservat. Ingen hvit får utan regeringens speciella tillstånd besöka det och tyskarna ha så litet som möjligt, d.v.s. icke alls, rört vid ovambos själfständighet. Man lär frukta denna stams speciella kynne och önskar t.v. lämna den politiskt helt och hållet i fred, ehuru norra pappersgränsen för Tyska Sydväst afskär ett betydligt stycke Ambo. ”Bei der künftigen friedlichen Assimilation und der Kulturarbeit überhaupt da oben hoffen wir besonders viel von der Beihilfe der Finnländer. Ohne ihnen wird es gar nicht gelingen”. Detta var hr Bachs autoritativa utsago, ordagrannt återgifven, och det kändes godt att höra detta votum, likasom det är mig en glädje att sända det hem.

För öfrigt vill jag påpeka att finska missionen särskildt omnämnes på två ställen i Schultzes betydande arbete öfver Tyska Sydväst-Afrika (1914). Förf. skrifver att grundandet af stationerna Warmbad (1805 genom London Mission Society), Otjikongo (1844 genom Rheinische Missionsgesellschaft) och Omandongo (1871 genom Finska Missionssällskapet) beteckna de tre första etapperna vid Nama-, Herero- och Ambolandens höjande, och uttalar förhoppningen att tyska kolonialregeringen må, hvad det sistnämnda vidkommer, taga de finska missionärernas djupgående erfarenhet till rättesnöre vid bedömandet af förhållandena där och behandlingen af ovambos.

Rörande vårt fattiga lands aktiva ställning till missionssaken, öfver hufvud råda hos oss såsom kändt mycket divergerande åsikter. Oberoende af den mening man härutinnan omfattar bör man likväl tacksamt och utan förbehåll annotera ett osjälfviskt, decennier långt kulturverk, som haft en så erkänd framgång och gör det finska namnet heder. Gärna hade jag i en af de närmaste hamnarna sammanträffat med någon af Ovambo-finnarna, men de ha svår väg till kusten och torde sällan besöka den. Deras inskeppningsort utgör enligt hr Bachs uppgift Svakopmund och icke de närmare liggande portugiska platserna.

Detta skrifver jag midt i ett större parti hvalfisk, som koketterar i styr- och babord, mellan c. 50 och några 1 000 meters distans från fartyget. Vi ha redan i flere dagar spårat hvalar och äfven sett några yrkesfångare på utkik. Men i dag simma de tätt, nästan hvarje tionde minut spruta de sina lockande geysirs upp i olika väderstreck, feta ryggar stiga som undervattensbåtar öfver vattnet och stundom ställer sig en lifligare individ nästan rätt på munnen, med den ansenliga tvestjärten slående i luften såsom på ordentliga gamla hvaljaktsbilder.

Det är ett ganska mäktigt spektakel och vi önska ännu blott att få se själfva det spännande infångandet. Något dylikt synes dock icke komma att unnas oss, ty snart faller mörkret på och i morgon äro vi troligen ur leken. Likväl mötte vi en hvalbåt, som på bogser hade en dödad jätte, dock ej fritt akteröfver utan långsides om babord. Djurets hufvud hölls upp öfver vattnet, däraf kunde man ungefär sluta sig till kroppens storlek. Den lilla enmastade ångaren passerade på bekväm kikardistans, men icke nog nära för att ge en tydlig plåt.

Morgonen grydde under tidiga hornsignaler. Mannen, som i regeln kl. ½ 8 ”blåser upp” oss med en visstump för kornett – ett mycket behagligt sätt att väckas – kan, då ny hamn är i sikte, vara brutal. Kl. 7, ½ 7, 6, ja ½ 6 har han i sådana fall haft order att tuta till lifs. Väl uppe på däck, njuter man den döende stjärnenattens skönhet och solspelets början i öster.

En sjömil är 1 852 meter lång. I sin fulla längd skulle Mattsson enligt denna skrivbordskalkyl på sin resa från Helsingfors till Helsingfors ha tillryggalagt 33 642 kilometer. Åbo Akademis bibliotek, Handskriftssamlingarna, Guss Mattssons samling.

Så närmade vi oss Mossamedes, Angolas gamla sydstation. Här kunde Tabora icke landa. Orten ligger blankt ute vid fri ocean och det står högt skum hela stranden utefter. Ankaret gick och myndigheterna nalkades i hvita båtar, rodda af våtglänsande negrer. Också några frukthandlare stucko ut och mandarinhoparna i deras korgar lyste på långt håll som det röda gull.

Om den lilla staden är ej mycket att säga. I sitt nuvarande skick räknar den ungefär 75 år, men platsen omtalas redan i tidiga färdeböcker och äfven här har slafhandeln blomstrat, enligt uppgift ännu omkring 1890, men enligt våra små förmodanden också 1914. Totalvyn är en länga hus vid vattenbrynet, en palmallé, spridda fattighyddor i utkanterna, ett i sandstensbädden uthugget fort med 12 spensliga kanoner, ett väldigt skeppsvrak, en kyrka i gulbrunt – också ett fall af mimikry – och som ram och fond återigen Namib, den stora öknen.

Höjdsträckorna inåt land, hvilka fram på dagen trädde ut ur blåtonade dunster, visa taffelbergsstrukturrester af mäktiga forna lager med ”taket” i behåll och branta sidor. En af dessa reliker är från alla håll så anfrätt att öfverst blott en helt liten horisontal plattform ligger kvar och käglan ser ut som en ensam vulkanhöjd, dödt drömmande i flygsanden.

Det gömda landet längre in har ett lätt belägg af kulturhistoria, om man så får kalla det. De alltid vandrande boers hade nämligen på sina radiala tåg från urboplatsen Kap hunnit ända hit och grundat en koloni Humpata. Det var för årtionden sedan. De trifdes, anlade farmer och gåfvo trakten lycka. Men portugiserna fattade dem blott som skatteobjekt, började orimligt trakassera dem och en vacker dag rullade de tunga oxvagnarna bort, tillbaka öfver vadställena i Kunene, och återvände aldrig. Lejonen tassa förvånade genom tysta, köttlösa gårdar.

Hela fartyget doftade sött af mandarinskal när vi vände stäfven till hafs igen. Och då Tabora rundade södra udden, där bränningen gjorde solfjädrar och brudslöjor högt i luften, gled fröken Irene kongenialt ned på klaverets stol och spelade Frühlingsrauschen.

XIII. I Peter Moors land.

För några sekler tillbaka fanns nära floden Svakop inemot södra vändkretsen i sydvästra Afrika en vik, Sierrabai kallad på gamla engelska kort. Äfven här hade sydostpassaden hopat upp en arm af tät sand, som inom sig slöt lugnvatten och lagunfrid. Denna plats fann år 1485 en portugisisk kapten, Diogo Cao, och han reste ett kors där. En gång, man vet icke när, bröt en storm ned hela vågskyddet, dynen plånades ut, oceanen välte sina massor mot den blottade kusten och Sierrabai var för alltid borta, jämte Diogo Caos kors. Af detta lefver emellertid minnet i namnet på udden närmast invid: Cape Cross.

Detta var den första kända mänskliga kontakten med hvad som nu utgör Afrikas yngsta och i vissa ting märkligaste kolonialstat: Tyska Sydvästafrika, kortare benämnd så som Gustav Frenssen täljer i sin bok om Peter Moor: Sydväst.

Icke långt senare kom Bartholomeo Diaz. Det var 1487. Han upptäckte söderut en annan och fastare bai, Angra Pequena, ”den lilla bukten”. Den ligger inom ryggar af gneis och granit och utgör tyskarnas nuvarande Lüderitzbucht. Också Diaz planterade ett kors. Det var af järn, infälldt i en pelare af marmor och stod där ännu för hundra år sedan. Nu finnes det i engelsmännens Kap-museum och ett oansenligt märke anger dess forna plats.

Detta var det andra besöket i Sydväst.

Sedan öfvergafs det för långa tider. Ty Diaz, da Gama och de Saldanha nådde Kap och vikarna däromkring, funno vatten, frukter och mycken härlighet och mötte faret till Indien. Det torra, dystra Sydväst förgats, och först in på höjden af 1700-talet dök det åter upp ur det oomtalda. Hvaljägare från Kap – holländare, engelsmän, amerikaner – styrde med glupande lystenhet in bland Sydvästhafvets späckfeta stim och samlade i Walfishbai, Bahia das Balêas, sina traniga skutor. Detta var ånyo nära Svakop, den sinande strömmen. Senare kommo säljägare och på 1820-talet guanogräfvarna, med en Liverpool-firma Livington i spetsen. Anno 1844 gungade samtidigt 300 skepp med 6 000 man vid kustöarna, där pingvin-dyngan samlat sig allt från Adams dagar och låg 12 meter djup. Det var tider. Engelsmännen hade emellertid förstånd nog att behålla både baien och de renskrapade fågelöarna, ty, mitt herrskap, pingvinernas första skräck afbröt icke deras sekulära vana att smälta maten.

Uppe i landet hittade emellertid redan 1681 några hottentotter på att med naglarna bryta lös stycken af kopparmalm, som låg i dagytan och skimrade brokig. Dem förde de till Mynheer Simon van der Steel sydöfver och guvernören spratt till i sin holländska korgstol. En expedition gaf sig af och fann ock ett kopparberg. Men öfver Oranje-floden kom den icke. Detta gjorde först elefantjägare 1760 och då sände guvernör Ryk Tulbagh en ny grupp män, bland dem botanister, mineraloger och landtmätare, upp till nuvarande Keetmanshoop. Trettio år senare följde guldletare och dessa trängde ökenvägen ända fram till Svakop och Windhoek. Det var alltid hottentotter som lockade med röda stenar och gula, men sällan eller aldrig fann man ädelmaterien i fast klyft.

Sedan kommo missionärerna och parallellt med dem 1800-talets upptäcktsresande, bland hvilka svensken Karl Johan Andersson på 50- och 60-talen såsom storjägare, kommersare och negerfältmarskalk intog ett högst märkeligt rum.

Tyska missionen, som begynt 1844 och äfven bedref handel, förberedde i någon mån hvad som nu är faktum, men klafven till Tyska Sydväst gaf en köpman i Bremen, Adolf Lüderitz, som 1884 vågade färden dit för att anlägga ett faktori och troligen ock i guldletarsyfte.

Två år senare försvann han spårlöst, då han med en matros i en liten tygbåt försökte hafsvägen återvända till Angra Pequena från mynningen af Oranje. Vissa omständigheter tyda på att han redan hade kommit i besittning af hemligheten med ökendiamanterna, som nu bilda poängen för hela Sydväst. Men den gick med honom och i 22 år glänste sedan åter eldstenarna i solen, oplockade som i alla seklers sekler, tills 1908 en kaffer tog upp en näfve af dem, visade rosket åt en tysk banmästare och därmed satte i gång en affär som i fjol renderade 50 millioner netto och inalles är värd minst 1 miljard, blott efter hvad man nu kan se.

Den 24 april 1884 telegraferade Bismarck till tyska konsuln i Kapstaden att riket tar köpman Lüderitz faktori under sitt beskydd. Därmed var Tyska Sydväst grundlagdt.

Hvilka otroliga mödor Tyskland och kolonisterna sedan haft att genomgå för att af denna skrämmande vildmark, med Namib vid oceanen och Kalahari i öster, göra något, måste jag lämna åsido. Resultatet är i all sin ofullgångenhet redan ett storartadt monument öfver deras seghet och mod, som här kämpat sig fram. Jag har talat därom bl.a. med en som i 25 år, alltså nästan från början, stått i têten, förra kolonialsergeanten Schad, nu en af traktens ledande, en sträfborstig, hårdbarkad herre. Och det är ett minne att ha hört honom berätta. Han följde båten från Svakopmund till Lüderitzbucht och var min bordsgranne.

Gustav Frenssens bok om Peter Moor (1906) har underrubriken Rapport om ett fälttåg. Titelsidan pryds av ett heroiserande citat ur Odysséen. Ett sekel senare är detta fälttåg, genomfört av tyska så kallade skyddstrupper, känt som 1900-talets första folkmord. Gustav Frenssen, Peter Moors Fahrt nach Südwest. Ein Feldzugsbericht, 1906.

Mera skall jag ej betunga den ärade läsaren med i fråga om kolonin Sydväst såsom sådan. Orätt vore kanske dock att förbigå en omständighet af sociologiskt intresse: landets brist på hvita kvinnor. De fullvuxna hvita männen här utgöra ett tiotusental. Af dem äro öfver åttatusen ungkarlar och af dessa högst få kvinnohatare. Ett till Sydväst anländt fruntimmer i giftasåren – från skriftskolan till Sarah Bernhardt – suges sålunda af kolonins lediga mannakår upp som en röd bläckdroppe af en stor ny läskare och försvinner i gestalt af en häftigt dyrkad plätt vid den sandiga horisonten, hamnande, innan ordet gått ur munnen, såsom stor och aktad missus på en liten gurkfarm 350 km från närmaste sömmerska. Sagda hastiga öde unnar Sydväst alltså minst åttatusen benägna. Att af Tysklands millioner ensamma kvinnor icke ens denna lilla hop infunnit sig, tyder på att giftas-chansen dock inte under alla förhållanden är den som främst styr små fötters tripp genom lifvet.

Men jag öfvergår till dagordningen. Ankomsten till Svakopmund är den tyska västroutens största evenemang. Hornorkestern blåser germanska stycken innan solen orkat ur fatet. Fosterländska dukar smälla vid topparna och kaptenen bär hvit väst i den gråaste ottan.

Också för en utsockne kändes stunden betydelsefull. Jag såg en mängd af mina reskamrater stå med handväskor och fina hattar, beredda att flytta i land. Där sågs den nya doktorn i Karibib med fru och svägerska, där hr Willy Schmidt af Windhuk, där assessorskan Silbing med kikare och allt, där Pingvine, snyftande i den farande Piglines feta armar, där den förträfflige hr Bach och den sant älsklige baronen, där den glade hr Marting och hans blennorheiske vän, där sprätten Stellenheim och ohängda figuren Klinker, där den alltid förbindlige v. Salis med sin dinglande fru och där – o, o – själfvaste Mère triple. Alla skulle de bort.

Men med Mère var det uppståndelse. En half timme före debarkeringen for det plötsligt i gumman att landet såg ledsamt ut och att det var bra ombord och att hon lika gärna kunde fara till Ceylon, där också Häckel har vistats och där det lär vara så vackert fast det finns tigrar, i hvilket fall alltså hon förblefve på Tabora några veckor till. Hon stod på öfre däck och hvarje gång någon herre nalkades lade hon käppen tvärs för hans mage och tvang honom att yttra sin åsikt. ”Skall jag gå i land här eller skall jag fara till Ceylon?”

Kaptenen kom. ”Jag skulle råda fru generalskan att fara till Ceylon, det är bestämdt angenämare.”

Öfverstewarden kom. ”För all del, visst skall generalskan gå i land här, det är ju Tyskland.”

Mister Levinson kom. ”Jag skulle råda fru v. G. att gå och lägga sig.”

Jag lämnade platsen, gick ett hvarf rundt och fick i min tur käppen tvärs. ”Snälla generalskan, Ceylon är vackert nog, men det är smått. Jag skulle välja Mada –”

Här afbröts jag af att Mère skrek till. ”Herrigud, herrigud, där far ju mina saker.”

Riktigt. I en stor pråm bogserades som bäst alla svakopmundares effekter i land och bland dem Mères samtliga koffertar.

Det blef ett hastigt slut på enquêten, och generalskan rultade, såsom för munnen slagen, stum ned till mellandäck, där passagerarna firades ut. Till följd af den ständiga dyningen kan man utanför Svakopmund aldrig komma trappvägen ned i transportångaren, hvilken med ett par meters amplitud snabbt höjer och sänker sig. Man vinschas. Fyra till sex sätta sig i ett slags karosseri, närmast likt en familjegunga med två bänkar och vägg rundt om. Möbeln hissas från däck, svänges öfver relingen och firas till den andra båten eller en släppråm, där hjälpsamma händer fatta tag och alla komma lyckligt ur. Det var dramatiskt att se Mère triple häpen teckna sig mot firmamentet och under femton pekningar med käppen sakta sjunka till pråms.

Det fanns olika tekniska alternativ till hur man bäst vinschar ner passagerare från däck. Problemet återkom under resans gång. Med inlevelse redogör Mattsson i resebrev XV för en hisskorg i bruk i East London. I brev XX beskriver han ”the basket trick”: hur passagerare stuvas in i en flätad korg och lämpas över. Rijksmuseum, Amsterdam.

De foro, och med dem nästan alla de trefliga människorna från klasserna II och III. Med nästa släptur gingo ock les beaux restes i land för att se orten i hvitögat. Jag bör bekänna att en mera proper och städad liten ökenstad ej låter tänka sig. Visserligen anmärkte någon om de 41 barerna, hvilket per 1 800 hvita förefaller väl rikligt, men ordningen lär vara mönstergill. I butikerna köper man ungefär allt hvad Berlins bodar bjuda, från juveler och pälsverk till flugpapper och frimärksalbum. Blott dyrare än i Europa. Gatorna ha behagliga trätrottoarer, mellan dem sticker öknen omålad fram.

Staden var i ett rus när vi anlände. Dock icke för vår skull, ej heller af vin, utan af den orsak att det nyss hade regnat i 55 minuter. Det är öfver två år sedan det närmast föregående regnet. I alla brunnar och källor är vattnet salt och innehåller nitrater, nitriter och klor så att det vänder sig i en uppfattande ventrikel. Icke ens såsom kokt bör det rätteligen förtäras, men kaffet och teet å restaurangerna smakar ej dess mindre salt, hvilket bevisar att varan dock utskänkes. Invånarna dricka dels mineralvatten à 30 Pf. per tredjedels liter, dels destilleradt hafsvatten à 15 Pf. litern, dels från höglandet per järnväg 300 km transporteradt källvatten à 12 Rmk per 1 000 liter. Det sistnämnda är alltså billigast (halfannan finsk penni per liter), men säljes icke i minut och är svårt att hålla friskt. Floden Svakop rinner ungefär hvart tionde år, däremellan utgör den en kruttorr fåra.

Det kan geologiskt bevisas att dessa trakter, likasom en stor del af det arida Sydafrika, fordom haft rik nederbörd. Såsom ett exempel må anföras att i Lobito-bergen förekomma talrika jättegrytor med löpstenar i, hvilka ej hafva marint eller glacialt ursprung, utan härröra af glada bergbäckars månghundraåriga lek. För närvarande tror man sig märka att uttorkningsprocessen allt mera fortskrider och diskuterar allvarligt utvägarna till dess hämmande.

I sanning en gäck, den skyddspatron som här härskar. Mot ett törstande land rullar han omätliga mängder vatten, det ingen kan dricka. Och till bränsle under destillationspannorna ger han icke ett träd, icke en åder stenkol. Vid nittiotalets fäjder lågo hottentotterna med gevär kring inlandets källor, med sandvallar till bröstvärn, och ropade mellan skotten öfver till de dignande tyska soldaterna: ”Nå dutschmän, ni lär vara törstiga?”

Lüderitzbucht, där vi ankrade dagen efter, ser med sina underliga berg och de leksaksmässigt kringströdda små husen ut som en stadsbild från 1600-talet. Fanns det i Svakopmund något planteringar, är allt dylikt här så helt obefintligt att det heter: ”Far det någongång i en lüderitzare att vilja se litet grönt, går han till hotellet och beställer en gurka.”

Här lämnade mig min gode vän Kamerullan. Jag knäppte honom på däck en face. När jag sedan bad om profilen, svarade han med sitt oöfverträffliga allvar: ”Jaså på det sättet, och sen vill ni ha fingeraftryck?” Jag följde den präktige banditen i land och högaktade leendet i den blick, med hvilken han öfverfor detta förskräckliga näste, där han i tre år skall kampera.

”Jaså det här är min nya miljö. I Kamerun fanns det palmer och brödträn och blommor och elefanter och stora ormar och regn. Här förefaller det att finnas sand. Jaha jaha. Skrif nu, som ni lofvade, till min gamla pappa i Colmar och berätta att jag lände väl an och har det bra, och kom ihåg, doktor, att ett bref från Helsingfors någon gång i året är behöfligt. En vacker dag får ni i stället från Sydväst en låda sällsynta mineral. Adjö nu.”

Så slogo vi hand och ses väl ej mera.

Jag ströfvade ensam kring mellan vågplåtsbarackerna och betonghusen och fann bland de daskiga kaféernas och krambodarnas mångfald helt oväntadt en stor bokhandel. Det var verkligen lustigt. Där stod på hyllorna allt hvad man rimligen kunde begära, från Goethe och Byron till Lagerlöf och Wolzogen, på borden lågo Simplicissimus, Woche och hela raden. Tittade man ut genom fönstret såg man en ruggig mulåsna glätta baken mot korrugerad plåt och en sandhvirfvel putsa den trottoarfria gatan.

Jag begärde senaste nummer af ortens blad, Lüderitzbuchter Zeitung, ögnade i det, läste i ledaren några kraftord till kollegan i Svakopmund och sade småleende till herrn bakom disken: ”Det vore roligt att göra bekantskap med den gode redaktören för en sån här tidning.”

”Det går nog för sig”, svarade han med en lätt bugning, ”redaktören är jag.”

Pang, heter det.

Nå ja, här hvila inga ledsamheter och snart gjorde vi en rond i tryckeriet, som bor i andra änden af samma hus. Sydväst utger inalles fem tidningar. De två i Windhuk (hufvudstaden uppe i landet) polemisera inbördes häftigt och representera hvar sin agrargrupp. De öfriga peppra sig blott för yrkets skull.

Stadsfullmäktige i Lüderitzbucht hade nyss haft ett viktigt möte och ett fullständigt tryckt diskussionsprotokoll medföljde såsom bilaga i fortlöpande paginering det lösnummer jag köpte! Hvad säges i vissa europeiska städer till detta? När är vår ökenvisdom vorden nog djup att följa exemplet?

I Tyska Sydvästafrika kunde redaktör Mattsson, svältfödd på trycksvärta efter en lång Atlantfärd, förse sig ur kolonins tidningsflora. Hans exemplar finns bevarade. Åbo Akademis bibliotek, Handskriftssamlingarna, Guss Mattssons samling.

Den sig glättande mulåsnan började uppriktigt sagdt förefalla nästan hyfsad. Jag såg system i dess rörelser. De voro dessutom offentliga och det ingaf förtroende.

Skönt kändes emellertid att komma ombord, omsider. När man i fyra veckor bebott en välförsedd oceanbåt, har hemkänslan vis-à-vis denna växt stark.

Farväl, Sydväst! Farväl, I osedda diamanter! Jag var uppe på en höjd, där man hade en af de västliga fyndsänkorna helt nära. Men dit ned fick man inte komma utan guvernörspass och entrébiljett à 30 Rmk, ståplats. Jag måste resignera.

Farväl ock, du stolta Diaz-klippa, höljd i seklers minnen, sköljd af kvällens skum! Ut bär det igen, mot det mörknande hafvet.

Till Kap går kosan nu direkt. Själen kännes mig som en champanjbål, där pärlor af förväntan i ständiga strimmor stiga.

Endast gubben i månen bär sydrymdens ve: han är upp och ned.

XIV. Vid Kap, 8 juli.

En långväga klang af klockor kom ur nattdimman. Två enstaka klämtare, som aflöste hvarandra, sjungande samma ton, den ena fjärmare. Hafvet låg glatt, men häfde sig tungt och lyftande. Mycket sakta gled skeppet fram och långsamt fylldes rymden af klockljuden. Capetown låge helt nära, men intet syntes och intet hördes utom desamma två som kallade.

Nu plaskade åror rätt under min plats vid relingen och en båt med en ensam man strök mot fartygssidan. Han höll änden af en tross, som fångades in, och så var han borta, utan rop och prat. Trossen halades mödosamt ombord och dess fortsättning strök rakt in i misten utan att man begrep hvem eller hvad som egentligen höll den uppe.

Pludseligen steg ett magasin fram nästan på armhåll, så en kran och en kaj och inom tio minuter låg Tabora ceremonilöst förtöjd vid East Pier, där ett par poliser med velociped, några hamnbetjänte och en rad hotellhansoms, vagnar och autos korrekt väntat i tjockan på the German Mail Boat. Detta var den enkla och stillsamma entrén till sagornas Kapstad.

”Hallå, doktor, damerna här och jag ämna resa upp till staden och fråga om ni kommer med.”

Roparen var skeppets medicinman och damerna fröknar Irene och Clara.

”Godt”, genmälde med något styf entusiasm den inviterade och snart satt man i en vagn med två mulor i spannet och en mulatt på bocken. Han talade endast holländska, den unge mannen, men begrep hvad vi önskade, en snabb och eldig uppfart till det osynliga Capetown.

Genom stenkolsvarta utmarker och dunkelhudade huliganhopar, godsvagnsgnissel och lukt af stockfisk hastade vår charabang. Och till allmän förvåning började symptom af stad visa sig, ett stenhus, tre stenhus, en gata, en tvärgata, en biograf, en spårvagn – holioo, farten var vild – och sedan kom mycket stad på en gång, storstad, världsstad – mulatten stramade med tyglarna så plötsligt att ej mindre Clara än Irene skuffades framöfver, hvarvid de rodnande tvungos taga i sina kavaljerers ben. ”Adderley street”, vrålade bastarden, och då fattade vi att det var fullbordadt. Centrum låg för vår syn.

Tio shillings ville han ha. Det första vi alltså gjorde i Capetown var att anropa polis. De tu herrarna utbytte några nederländska repliker och resultatet var att färden kostade sex. Mulatten rullade leende bort, hvaraf jag sluter att taxan var fyra.

Likagodt, nu stodo vi på Adderleystreet, midt för den majestätiska Standard Bank of South Africa, ej olik börsen i London, men snöhvit. Populacen var redan i full marsch. Tätt besatta doubble-trams surrade förbi och längs trottoarkanten ljödo i böljande kör blomstersäljarnas rop. Rika fång af liljor och gladioler, mimosa och orkidéer, violer och ljung lyftes emot oss af svarta, bruna, gula madammer, och en liten kafferstump svängde framför mig en silfverträdskvist från Table Mountain. Ännu låg dimma härnere och gatan försvann på ett kvarters håll. Men lifvet strömmade och nu begynte det kännas i hjärtat hvar man befann sig, i Staden vid Kap.

Adderley Street i centrum av Kapstaden var och är huvudgata för såväl affärs- som finansvärlden och mycket därtill. Rijksmuseum, Amsterdam. Foto George Washington Wilson.

Jag hade mitt privata program, lyfte med sydländsk älskvärdhet hatten, önskade de tre en angenäm fortsättning och skred bort i det okända, följd, antar jag, af tyska reflexioner om finsk ohöflighet. Att pladdra bort en stor dag, som aldrig kommer igen, var emellertid mera än jag förmådde.

Vid en haltpunkt inväntade jag om en stund spårvagnen till Camps Bay och snart befann jag mig ute på den linje som kallar sig ”The finest tram ride in the world”. Jag önskar nästan tro att superlativen här är riktig. Ty när man kommit ur staden och villagördeln, går vagnen högre och högre in i pinieskog, en hall af raka stammar med dunkelt hvalf och glimtar af himlen. Och när träna till vänster glesna och rymden med ens öppnas, ligger i väldig makt, i oskildrad klarhet och kraft det stora Taffelbergets fårade massa fri mot det blå.

Dalen solar sig och stadens hus flyta ihop till en ljus slätt. Oceanens skumkrans sluter om plager och klippor, och där – – åh, där skjuter mot sydhafvet en bergig, mörk, ensam spets: Cabo da Boa Esperança, jordens Kap framom alla.

En sådan summa af samlad skönhet kan göra en fullväxt karl ganska generad. Ty det händer att den drifver tårar i hans ögon och kommer honom att känna sig ställd i himmelens öppna port, brydd och bondsk.

Please adjust your dress, lyder elfte budet. En eller två minuter senare var jag alltså klar igen. Lifvets sanna kulminationer ha icke Table Mountains vida höjdplan, de äro spetsar och moment. Man möter dem aldrig åter, vare sig sökta eller oväntade. Det är detta som ger dem intensiteten af det absolut singulära, af gudsstunder. Att de snabbt försvinna ur allt, utom ur hågkomsten, är deras helighets signum.

Thy åke vi vägen fram och mäte fältspatkristallerna i graniten. De äro nämligen ovanligt stora och porfyriskt framträdande och hela bergarten liknar perfekt den Schwarzwaldgranit ur hvilken Lederer mäjslat Bismarck. Table Mountains öfre hufvudmassa är en hvitgrå sandsten, som nedåt blir ockrefärgad och purpurröd och hvilar på en sockel af urberg. Kontakten ser man flerstädes vid vägen. Ute mot Sea Point går den ned under hafvet men stiger längre fram ånyo.

Spårvagnen passerade med god fart den höga sadeln mellan Table Mountain och Lions Head. Detta lejonhufvud, som har den typiska formen af en transvaalsk kopje – en naken, trasig stentopp som framträder ur en brant, slät hympel af förvittringsgrus, ensam vittnande om att inom detta ännu en fast kärna står kvar – utgör änden af Kaps andra berömda berg. Ute mot sjön ger detsamma, det fann jag vid afresan, verkligen en monumental illusion af hvilande lejoninna, på vakt vid en af brittväldets största skatter.

Hvad man häruppe mest häpnade öfver var den utomordentliga floran. Hela den vidsträckta sadelsidan mot The Mountain lyste som en enda botanisk trädgård, isynnerhet hvad buskväxterna vidkom. Men äfven örters mångfald klädde klippan och så sant vi lefde i juli, sydlandets midvinter, så sant fanns det blommor öfverallt. Ingen trakt af jorden, Hongkongnäjden undantagen, torde inom viss begränsad rayon räkna en sådan rikedom på species som vildfloran vid Kap. Ensamt de hittills funna Erica-arterna här uppgå till 455. Hvit, gul, blå, röd, purpursvart ljung. Orkidéer af hundratal slag aflösa hvarandra året rundt – ”endast verkligt dåliga år blomma de stundom icke i april”, skrifver Kap-orkidéernas stormästare, dr H. Bolus, F. L. S.

Vagnen rullade utför, mot Camps Bay. Höjderna visade nya konturer och jag försökte utgrunda hvar några af de 60 vägar ledde, som hittills användts vid bestigning af Taffelberget. För två veckor sedan dog en berömd klättrare af ett fall 500 meter ned från den lodräta stig n:r 61 han ville inviga. Det lär icke vara någon svårighet att längs en del klyftgångar nå platån. Den tidigaste som gick ända upp (1503) var en af de första européer som öfver hufvud besökte Kap, Antonio de Saldanha. Berget bar ock länge hans namn och kunde gärna göra det än, ty taffelberg är ett geologiskt kollektivum och träder såsom proprium en smula klumpigt ur sin sägneslöja. I bergets krönika nämnes f.ö. med särskild respekt svenska botanikern Thunberg, som åren 1773–76 femton gånger besteg detsamma.

Utför gick det, med spända bromsar. I den långa vagnen för 61 personer befunno sig tre: föraren, konduktören och jag. I Capetown bära spårvagnsfunktionärerna icke uniform. Några äro klädda si, andra så, men det verkar icke randigt, ty hvarje af dem är i ren stärkkrage och fläckfri kostym. Det ser ut ungefär som när herrarna i verket hemma profåka en ny vagn. Hjulen skrapade och enshillingsfärden var slut.

Jag befann mig vid den skönaste badstrand. Meterhöga dyningkammar rullade in i ändlös följd och gledo stilla tillbaka. I en från hafvet afskiljd, för hajar otillgänglig bassäng vadade en hop småttingar. Skylt vid kanten: ”Endast för europeiska barn.”

Ett litet tehus lockade. En plats på ytterverandan – tea, cakes, newspapers please – och jag kände mig ofantligt själfhärskande och väl till mods.

I Kapstaden köpte Mattsson den afrikaansspråkiga tidningen ”Vårt land”, som gått samman med kollegan ”Sydafrikanen”. Man behöver inte vara finländare för att anställa tankar om titelns possessivpronomen. Åbo Akademis bibliotek, Handskriftssamlingarna, Guss Mattssons samling.

Ett fnitter störde mig. Någon stod inne i glaspaviljongen och stirrade mot min nacke. Jag vände irriterad på hufvudet – tre näsor tryckte sig platta mot glaset: Claras näsa, Irenes näsa och skeppsdoktorns. Ytterlig skadeglädje blänkte i deras anleten.

De måtte hunnit med vagnen före min och nu belogo de mitt läge. Jag hade dock haft en alltför skön solofärd för att behöfva önska dem till pepparn, som f.ö. växte nära utmed vägen. Kvartetten slog sig alltså ihop och snart kom den vagn, som öfver Sea Point skulle föra oss rundt berget andra vägen åter till staden. En ny lång tur utan longörer. Rikmansvillor, det ena belvedère efter det andra. Lager och myrten kantade spåret, cypresser och araucarior, tamarinder och thujor skuggade husen, och mot berget steg åter pinieskogen i ädel resning.

Blott sällan såg jag en palm och faktum gladde mig. Ty palmer göra mitt sinne trist. De må svaja som nödvändig silhuett på Tahiti och programenligt fabricera dadlar och nötter. Men det är någonting kallt och känslofrämmande i deras väsen, någonting som inte hör Homo till, utan buskmän och pavianer. Huru härligt stod däremot icke koniferernas mångfald för min själ och huru fin, huru sällsamt fin fläktade ej kådornas svaga vinterarom fram ur de mörka lundarna! Under Kaps sol är cypressen inget grafträd och tamarinden nästan en lind.

Runden slöt sig och vi stodo återigen i Adderley-vimlet.

”Nu, mitt herrskap”, sa doktorn, ”föreslår jag frukost.”

”Ack, inte än, jag måste köpa en pleureuse”, kvidde Clara.

”Och jag ett parasoll”, fyllde Irene in.

”Jag far till Groote Schuur”, upplyste jag obetänksamt.

”Hvad är det? Är det intressant?”

”Vet icke, det är Cecil Rhodes gamla villa. Adjö nu, tiden flyger.” Hvarpå jag gick till närmaste auto och satte mig.

”Nej, det där ser alldeles för bekvämt ut”, ropade medicinmannen och i en blek blink var hela sällskapet ombord. Fatum, mitt fatum, var gifvet: att inte få allena skumma Kap. Likväl tillät jag mig intaga den goda platsen bredvid chauffören, som var en blandning af boer, kvarteron och vetefan, och med en belåten nick ställde han in fart och kosa på Groote Schuur, sju miles.

Stället ligger vid nordsidan af Devils Peak, en fri fortsättning på Sierra de Saldanha, och bildar en mycket stor, sluttande park, i hvars nedre del Cecil Rhodes’ forna cottage hvilar och hvars öfre prydes af Rhodes Memorial, nationalmonumentet.

Bilen tog af, en enkel skylt sade hvar vi voro, och dämpadt rullade vi den brunröda vägen fram mellan lindor och skogiga grupper, under hvalfvet af höga vaktträn. Ingen människa syntes, ingen vid porten, ingen längre in. Men allt var vårdadt och åkbanan hård och slät.

Groote Schuur – ”den stora ladan” – lyste emot oss, hvit och fin med sin enda våning och sina holländska linjer. För ett ordentligt besök hade man behöft minst en hel dag. Redan Rhodes’ skrifrum och bibliotek skulle rätteligen kräft timmar inclusive den konstprydda sofkammaren, där Marcus Aurelius’ tänkebok ligger med några ord förstreckade å det uppslagna bladet: ”Minns att du är romare, men glöm icke att du är Caesar.”

Un peu pathétique, säga väl klara själar om detta arrangemang. Ty jag tror inte att Rhodes höll Marcus Aurelius’ maning för ögonen då han sista gången sof i Groote Schuur. Men det är dock i stil, och han var notoriskt caesarernas hängifne studiosus. I biblioteket finnas maskinskrifna öfversättningar af alla upptänkliga romerska kejsarskrifter, som icke utkommit på engelska, och man ser att de varit i bruk. Likasom hela den stora Napoleon-afdelningen.

Kännare skulle väl ha fröjd af de dyrbara porslinerna och väfnaderna i detta prakthem, men starkare träda dock relikerna fram, alla de heliga insignierna från Rhodes tid bland matabelerna, konung Lobengulas sigill, trasade fanor.

Men vidare. ”Där är lord Gladstones hus”, sade chauffören och visade på en villa till vänster. ”Och där brukar sir Rudyard Kipling bo”, i en tredje liten byggnad högre upp.

Undan bar det, alltjämt uppåt. Till höger skymtade mellan träden flere slags antiloper, längre bort två zebror – en sällsam syn midt i den kultiverade parken. Delar af denna äro nämligen bebodda af sydafrikanskt vildt och stängslena ordnade så spatiöst och föga synligt att hvarken åskådarna eller djuren själfva få intryck af någon egentlig inburning. Undantag göra blott leoparderna och några till, hvilka bo trängre men också de fylla ut den kopia af Rhodes skapelse som detta stycke lif från den vida veldten vill utgöra.

Nu svängde bilen skarpt af åt höger och ilade på vågrät mark mellan täta snår. En glänta – ett sakta rop – och templet lyste fram. Det var vårt mål.

Rhodes Memorial är en dorisk pelarhall, till hvilken en bred trappa i flere afsatser leder upp. Det hela är nästan marmorhvitt, men stenen enbart granit. Trappa, pelare, arkitrav, listverk, allt taget ur Kaplandets prekambrium. Stora block och få fogar.

Bäddad i barrskog hvilar helgedomen under bergets front. Nederst vid midten står en ryttarstaty, ”Physical Energy”, en senig naken man tyglande sin häst. Rhodes hade en gång sett verket hos bildhuggaren Watts och lifligt beundrat det. När sedan minnesmärket uppfördes, skänkte konstnären statyn åt organisatörerna och den har fått en lycklig placering. Dess vildt kraftiga grupp, hvars brons är ytbehandlad så att den verkar vittrad sten, spänner alla muskler till språng ut mot det vida landet i norr, en till det yttersta exakt symbol för Mannen, för hans vilja och starkhet.

Rhodes Memorial bemöts av Mattsson med andakt. Han kallar det både nationalmonument och tempel. Museum of New Zealand Te Papa Tongarewa, Wellington.

Längst inne i portikens skugga hvälfver sig en nisch, som fylles af Rhodes bild i brons. Det stora hufvudet är lätt lutadt mot ena handen, ögonen riktade öfver ryttaren där nere, ut i det vida, där bortom dalar, ryggar och slätter Sydafrikas välde förtonar. Det var där Rhodes stakade nya, ofantligt vidgade gränser för imperiet, och gjorde det allena.

Jag glömmer aldrig skildringen af huru han med tre tjänare, oväpnade såsom de, gick ut i vildmarken vid Buluvayo och under bar himmel väntade i veckor tills Lobengulas krigare kommo emot honom, huru han talade till de dystra männen, vann deras öra, deras tro, deras hjärta och förmådde dem att inse förmånen af en fri tillvaro under brittiskt skydd. Och jag kan heller ej glömma berättelsen om huru matabelerna begingo Rhodes likfärd upp till Matappos, där han är begrafven under en tung häll, bland flyttblock. De sörjde honom såsom sin störste höfding, de slaktade femton oxar och trådde urfädrens dans kring den hvite döde.

Egentligen är kapitlet Rhodes för den som närmare ägnat det uppmärksamhet någonting så till häpnad stort, manligt och framom allt brittiskt, att en aldrig komme därur om det toges så som värdt vore. Ty finnes väl någon gräns för hvad som af fullgjord bragd rymmes i Kiplings ode öfver hans drömmar:

”I dream my dream by rock and heath and pine,
of Empire to the northward. Ay, one land from Lions Head to Line”.

Ynglingen kom, lungsjuk och dödsdömd, ned till Kap, stärktes af dess luft, grep in i diamantspekulationerna, förtjänade något och for hem till England för att fortsätta vid Oxford. Lungsoten bröt åter ut, Cecil John Rhodes reste ånyo hit bort, vann än en gång ett stycke hälsa, gjorde diamantkuppen om igen, i stor skala, blef mångmillionär och politiker, drömmare och siare, krigare, höfding, rese, jätte – – och gaf allting åt sitt land, millioner, makt och lif. ”He loved and served it”, säger inskriften i graniten. 48 år gammal blef han. Då var höljet förbrukadt och molekylerna i systemet Rhodes gingo åtskils för att kanske i en ultraviolett framtid samlas till ett aggregat af hans klass, men snarare icke. Ty för en man af de måtten har jorden ej längre rum.

Stilla och af allvar fylld var platsen här uppe. Ingen vakt störde en med obegärda upplysningar, inga souvenirer och vykort syntes till, inga anslag och varningar funnos.

Det var tungt, absolut tungt att lämna Rhodes Memorial. Huru man än ställde sig: på terrassen med ögat mot hallen och berget, eller på högsta podesten med blicken öfver milsvidder Kapland, kustvall och blå höjder, var det så obegripligt fint konstrueradt alltsamman, att det helt säkert icke kan vara riktigt att dö efter Neapel. Det är efter Kap man må göra det.

Ungefär så menade ock sir Francis Drake, som läsaren känner i hans egenskap af oceanplöjare och strandman. Han skref: ”This Cape is a most stately thing and the fairest Cape we saw in the whole circumference of the earth”.

Dagen hade ännu timmar kvar. Vår luncheon på Cleghorns veranda smakade ambrosia, vårt kaffe i Grand Hotel var skänkt af änglar och vår lilla nuck i fåtöljens djup bar en öm hemländsk accent af 1 glas benediktin med påtår.

Sedermera strök jag i syndig fart genom det gamla ”Kasteel de Goede Hoop”, njöt långsammare af det berömda naturhistoriska museet och gjorde en vördnadsfull rond i biblioteket, hvars Shakespeare-tryck och Africana uppges väga mycket guld. Men småningom var den personliga litern bräddad, det rymdes inte mera i den och jag lät mig slukas af fem världsdelars folklif i hamnen.

Vid affärden blåste min resas första stormvind. Kap hette ju ock ej ursprungligen så som Joan II af Portugal döpte det. På de äldsta kartorna läses ”Capo di Diab”, hvilket inte torde betyda något alls, om icke Diab är början af Hin ondes söndagsnamn. Saldanha kristnade udden Cabo Tormentoso, den stormiga. Och till en erinran härom blekte redden denna kväll många kinder.

Men det friska restfolket stod i vaggande rad och sög apelsiner, medan De tolf apostlarnas berg i söder och de spetälskas ö i norr bevittnade vårt tåg genom dyningarna. Kvällen låg redan öfver oss, fyren på Robben Island stod tänd och med sinnet fullt skildes vi från den oglömbara dagen.

Det rådde djupt mörker då Cape Agulhas drog förbi. Det är Afrikas sydspets. Och hafvet som vår morgonsol lyste på var Indiska oceanen.

XV. In i Moçambique-strömmen.

(Det är icke utan tvekan förf. till dessa bref låter fortsättningen å serien följa. De numera återstående epistlarna komma så post festum, som det blott är möjligt. Men såsom en erinran om den intet anande resestämningen före kriget kunna de ha ett visst kuriositetsintresse. Och så finnes det väl alltid någon minnesgod och vänlig läsare som önskar veta ”huru det sedan gick”. Därför må korrespondenserna ännu fylla några understreck).

För ungefär 100 år sedan residerade i Kapkolonin guvernör Donkin. Han hade en ung, skön och klok hustru, lady Elizabeth, dotter till domprosten i York. Man stod i beråd att anlägga en ny, rent engelsk hamnstad på den rika kusten öster om Kap och det tillkom guvernören att döpa den. Men i desamma tiderna sjuknade hans lady, tynade bort och dog. Och då reste mannen öfver hennes minne monumentet af ett namn. Den nya staden fick heta Port Elizabeth.

Hvaraf framgår att en engelsk kolonialguvernör kan anamma nästan kungliga friheter blott han icke vågar sig så långt som den herrn på New-Foundland, hvilken lät trycka nya postmärken, placerade drottning Victorias konterfej på ett och sitt eget på ett annat och till sin smärtsamma förvåning snart ifrån London mottog en kortfattad uppmaning att ägna sig åt något annat yrke än guvernörens. Hvad Elizabeth beträffar kunde det ju i fall af trångmål för öfrigt alltid tolkas såsom en gärd åt gamla Queen Bess.

Vi ankrade långt ute och fingo ett par timmar på håll betrakta orten. Den liknar hvilken engelsk småstad som helst och kunde, hvad landskap, hustyper och anläggning beträffar, utan förkonstling placeras vid Kanalen eller Nordsjön. Slutligen hämtade oss hamnbåten Talana och mellan lifliga tumlare och slöa medusor stäfvade vi mot en af de tre bryggor Port Elizabeth från sin öppna strand sänder rätt ut.

Ombord på Tabora hade vi tyckt att oceanen låg som en städad linoleummatta. Men när vi skulle stiga ur hamnbåten tedde det sig väsentligt olika. Bäst man var kant mot kant låg man fjärran från trappan och antingen en meter öfver den eller en under. Emellertid hade de ett klokt arrangemang som jag ej sett i andra hamnar, nämligen en rad knutförsedda fallrep hvilka vid en horisontal järnställning uppe på bron hängde fritt ned. Från trappan slängdes dessa ut till vår oroliga båt. Fattade man om ett par af dem, kunde man i hvilket moment som helst raskt svänga in på trappan, där starka armar fångade en. Sålunda kommo vi dock ledigt i land, till och med lilla runda fru Hartmann, hvars egenhet är att i alla lifvets skiften ropa på hjälp. Hennes joviale man synes visserligen för längesedan ha upphört att reagera. Men horisonten ger alltid någon ny herre, likasom Gud ständigt skyddar liljan på marken.

Knappt hunna till strand mötte vi plakat som förkunnade att kort före vår ankomst prisen på strutsfjädrar sjunkit med 40 procent, hvarför oss unnades lyckan att omedelbart kunna göra de härligaste inköp. Jag förmodar att här såsom vid många andra rabatteringar ursprungspriset i samma mån hissas, för att språnget inte må demoralisera köparen. En del af sällskapet försvann likväl i närmaste plymbutik, bland dem fru Hartmann, som dock därförinnan hann dö ett par gånger af att negrer snuddade vid henne.

Port Elizabeth är en långsträckt backe med en horisontal hufvudgata och ett tjugutal tvärleder, branta som Jakobs stege enligt Doré. Långs en af dem förmår dock en spårvagn pressa sig upp och det är ett behagligt faktum, ty öfverst grönskar en vidsträckt park, där träna susa utan paus och den från norden komne för första gången får se kolibris glänsa bland grenarna.

Port Elizabeth började som brittisk bosättning 1820 och blev stad 1861. Året innan Mattsson kom dit hade orten klassats upp till storstad (city). Rijksmuseum, Amsterdam.

På horisontalgatan såg man rent engelsk publik, plus kaffrer. Dessa sopade, lassade sten och drefvo oxspann, alltid tio par framför en vagn. Jag ställde mig ofta nära de ifrigt resonerande bruna gentlemännen för att få en aning om deras tungomål. Där var vanligen något ord pidginenglish emellan, men resten blef ej blott naturligtvis obegriplig utan ock obeskriflig, till följd af de talrika smack-ljuden. Sydafrikanska negerfolk ha såsom specialitet att mellan tunga och gom alstra läten, hvilka en hvit man i någon mån kan mödosamt efterbilda men utan lång öfning omöjligt foga in i ord. Smackljuden alstras nämligen icke isolerade, utan tillsamman med vanliga vokaler och konsonanter. Zulukaffrerna ha olika smackljud (med spetsen, midten och bakdelen af tungan), medan hottentotterna exekvera 4, svazikaffrerna 5 och buskmännen 8 à 14.

På en större byggnad hängde skylten Museum. En betydande trio, bestående af hr Beuster, chef för millionfirman Rudolph Hertzogs Afrikahus och nu på väg från Svakop till Daressalam, vidare hr Sachers, journalist och korrespondensleverantör till 30 tyska blad, och slutligen moi-même, beslöt inskrida. Första intrycket var öfverraskande. Vi trädde fram på en bred läktare som omgaf en ofantlig hall. Golfvet i denna och ett parti af läktaren voro tätt belagda med balar af fårull, finaste Angora. Museum – ja det var en för oss ny typ, lärorik också den.

Genom vandringar, vid hvilka ej en människa syntes till, klarnade det att vi befunno oss i Port Elizabeths varubörs. Orten är jordens främsta centrum för strutsfjäder och ett af de större för fin fårull. Också en börssal inspekterade vi, högtidligt och reglementsenligt inredd, med något billigare möbler än man består sig på en del håll å norra halfklotet, men måhända icke ändå utan trafikanter.

Museet? Genom en halföppen dörr skymtade någonting uppstoppadt. Vi skyndade fram, firmorna Hertzog, Sachers och jag, och ganska riktigt: två salar i börshuset voro öfverfulla af sevärdheter. Där funnos kakaduer och pungråttor, hajar och elfenben, kormoraner och pythoner, mineral och grufhackor, lejon och gamla tidningar. Midt i en hop djur stirrade ett Hadrianus-hufvud, kopia efter ett bekant britanniskt fynd. En häpnare caesar-min hade jag ej kunnat tänka mig. ”Mehercle, hvad skall väl jag bland all denna fänad skaffa?”

Hvad den sistnämnda beträffar erbjöd museet en sensation, som åtminstone min själ icke förr erfarit. Bäst jag stod och inspekterade de många skåpen med alla deras preparerade zoologica, behagade nämligen ett af de uppstoppade djuren, en mungon, stor som en kanin ungefär, vända på hufvudet och betrakta mig.

Det rådde intet tvifvel om att han gjorde det, ty han blinkade dessutom ett par tag.

Det hade varit värdefullt att just då fotograferas. Min hjärna korsades af oräkneliga hjälplösa föreställningar, bland hvilka den mest konkreta var att firman Hertzog i går kväll bjudit mig på Brauneberger. Visserligen icke någon tung mosel, men vin i alla fall. Det var likväl i går. I går. I går.

Och i dag vände en uppstoppad faraokatt i Port Elizabeths museum på hufvudet när han fick sikte på mig. Att jag stundom i lifvet burit mig besynnerligt åt är mig inte obekant. Att jag vore en sådan märkvärdighet kändes tryckande.

Jag såg för ett ögonblick bort, betraktade ett långt ormskelett, började räkna refbenen, hann till 200, men måste slutligen snegla på den djäfveln igen.

Nu stod han på bakbenen och stödde framtassarna mot glaset.

Denna absoluta orimlighet återgaf mig jämvikten. Och då fann jag att museets direktor, om hvilken jag nedan vill tillägga ett par ord, på enstaka ställen bland allt det döda skickligt smusslat in burar med smärre lefvande vildt. Uppenbarelsen hade i själfva verket väggar mellan sig och omgifningen, men det upptäckte jag först senare.

Ju längre jag ströfvade mellan objekten, dess mera öfvertygades jag om att museets chef måtte vara en högt bildad, för sin uppgift starkt intresserad man, som under den förtviflade kampen med utrymmet blott icke visste huru han skulle komma tillrätta. Först vid utgången fann jag att en tryckt vägledning stod till besökares tjänst. I denna läses speciellt mycket om ormar och ormgift, om permanganatbehandling af färska bett, om serumterapi. Jag letade efter författarens namn. F. W. Fitzsimons, F. Z. S., F. R. M. S., Director.

Fitzsimons, ormgift. Dessa två begrepp hade jag någon gång förr sett hopförda. I minnet dök plötsligt upp det tragiska fallet med en engelsk zoolog och läkare i kolonierna, som häromåret ville demonstrera verkningarna af ett medel mot ormgift. Han lät bita sig af cobra på fem ställen af kroppen, behandlade dem subkutant med motgiftet – och dog. Han hade glömt insprutningen på det femte stället. Mången af mina läsare erinrar sig helt säkert notisen härom.

Jag sporde dörrvakten om hvar museets direktor vistades.

”Åh”, svarade han något dröjande, ”vi ha ingen direktor nu. Mister Fitzsimons dog i fjol. Han dog af ett ormbett”.

Det hade alltså verkligen varit han och det var bland hans kärleksfullt vårdade samlingar jag rört mig. Vakten visade mig nu en mängd unika fotografier af dr Fitzsimons och hans assistents ormseancer, där man bl.a. tydligt kunde se giftvätskans utpressning ur cobratanden ned på ett i gapet hållet urglas. Fitzsimons har f.ö. publicerat ett stort specialverk öfver Sydafrikas giftormar (The snakes of South-Africa: their venom and the treatment of snake-bite).

Det trånga lilla museet hade med ens fått en annan valör. ”Vetenskapens martyrer” är en term som verkar kliché. Men de många oskrifna raderna under densamma bevara sin för vulgus otillgängliga helgd. De reflektera skimret af en låga som lyser allra högst uppe på Förklaringens berg.

Ur manuskriptet till brev XV, sänt av Mattsson till Dagens Press. Här beskrivs Port Elizabeth vid Indiska oceanen. Mattsson strök och omarbetade och hans tankar kring te och korintkaka kom inte med. Åbo Akademis bibliotek, Handskriftssamlingarna, Guss Mattssons samling.

Sakteligen hade då Port Elizabeth gifvit oss hvad inom några timmar skänkas kunde och vi närmade oss ånyo hafvet. Här såg allt förändradt ut, flodtid var inne och ansenliga böljor vräkte mot strandvägen. På bryggan stod herrskapet Hartmann med paket och ängsliga miner. Hamnbåten vippade vid broänden.

Jag erfor att Kap-parlamentet nyss beviljat c. 40 millioner mk för en piranläggning vid Port Elizabeth. Den sydligaste bron skall byggas ut till tre gånger sin nuvarande längd, därpå i en båge fortsätta mot norr och nära den nordligaste bron lämna en smal infart öppen. Den sålunda projekterade redden kommer att få en areal dubbelt så stor som Capetownhamnens och ge skeppsfarten på denna oskyddade, men värdefulla kust en ofantlig förmån. Staden har nu 30 000 invånare, men antages komma att de närmaste åren snabbt växa till.

Redden är f.ö. en snart fyrahundraårig ankarplats, som sjömän emellan heter Algoa Bay. Högre upp, vid Lourenço Marquez, ligger Delagoa Bay. Dessa två namn sammanhänga med portugisernas gamla, ännu hållna besittning i Främre Indien, Goa, hvilken Albuquerque år 1515 eröfrade. När hans män seglade mot Goa, al Goa, lågo de öfver här. När de återvände, de la Goa, hamnade de vid en annan och bättre bukt. (Artiklarna harmoniera icke inbördes, men det må romanisterna klara upp.)

I samma stund vi skulle debarkera passerades brofästet af tre svarta som buro en reklamskylt:

”Rök den utmärkta cigarretten 606”.

Det var en tobaksbeteckning i sitt slag. Hvilka framstående egenskaper den smarte fabrikören kunnat ge sin vara känner jag icke och beklagar att jag ej hann få tag i en ask till hemförsel och förevisning. Jag antar att cigarretten 606 är afsedd att brukas antingen profylaktiskt eller ock efteråt såsom psykoterapeutiskt specifikum. Nu återstår blott att invänta den utmärkta whiskyn 606 och snart är onkel Ehrlich tämligen öfverflödig.

Mera död än lefvande och mera skrikande än död låg M:me Hartmann i de mest olika armar ombord på transportfarkosten, som verkligen också stampade så att man tidvis såg bara himmel, tidvis bara vatten och endast blinkvis vårt väntande skepp. Då hon slutligen hjälptes uppför amiraltrappan skötte jag den framstickande vänstra skon som hotade mitt anlete. Hennes öfriga jag bars af ett halfkompani andra riddersmän, som enligt egen senare utsago allesamman kittlade henne hela trappan upp, hvilket lär vara en radikalkur mot sjösjuka. Hade jag vetat detta, skulle det inte mött någon svårighet att lätta på skon i fråga och mildt frottera det sylfidiska fotbladet. Men en första resans afrikand känner ännu icke alla konster.

Nästa morgon lågo vi framför en ny stad, som har tre namn. Officiellt heter den East London, i praktiskt bruk Buffalo-Harbour och bröder emellan Penmore. Det mellersta rör sig om en liten flod, Buffalo River, som under höga stränder idylliskt möter hafvet och ger kajplats åt smärre fartyg. Tabora gick inte in och befälet lät oss veta att den som beger sig i land gör det på egen risk. Det har nämligen passerat att resande efter strandhugget ej fått återvända ombord, af orsak att sjögången under tiden ökats öfver strecket för transportmöjligheterna. Också i Svakopmund lär dylikt icke sällan inträffa.

Att man här kan motse ganska lifliga fall framgick af utskeppningssättet. I Sydväst vinschades offren öfver i en öppen kaross, här däremot i en mansdjup, grof, cylindrisk korg med dörr vid sidan. Den duns, hvarmed ekipaget slog mot hamnbåtens däck, bragte trafikanterna att hoppa upp flere centimeter, hvilket man kunde se på de plötsligt för ett ögonblick längre ansiktsytorna ofvanför korgkanten. I öfrigt måste jag samvetsgrant underrätta om att personer i de vördade kategorierna öfver 100 kg icke kunna på normalt sätt lossas i East London. Ty som porten i korgväggen är så liten.

När likväl med nödvändighet någon fyllig person skall öfver till orten, försiggår det sålunda att korgen lägges på sida och den fyllige kryper in med hufvudet sist, hvarpå pjesen i upprätt läge svänges ut och på den mindre båtens däck åter vältes. Den transporterade kraflar nu fram med naturlig värdighet och kan fritt resa sig. Detta säges ske under flerstämmigt skriande af negerbesättningen, som har mindervärda européers uppfattning om det komiska.

East London gör såtillvida skäl för sitt högfärdiga namn att Buffalo River är sydafrikas Thames. Här försiggå stora roddregattor, hvilkas resultat detaljeradt kablas till London, Australien och Kanada. Detta tillägg i min vetskap tvang mig att än en gång höja kikaren och med ökad respekt mönstra flodmynningen. Cambridge Oxford, outriggers, Old England – – Old England forever!

Färden vidare mot nordost var rogifvande och skön. Hela faret från Kap till Port Natal visar dagen i ända klar kust. Och om denna ock är utan synnerlig växling – dyner, dyner och flacka berg – drar likväl ett band af lefvande grönska genom buskar och lågskog fram längs kullarna och man skulle ingenstädes sakna lust att för ett pic-nic gå i land. Vid en del punkter lyser bränningen som vingar af på en gång lättande tusen tärnor, vid andra kastas genom något klipphål ett springvatten upp öfver skogskanten och man känner sig femton år ung skynda naken in i fallet. Fröjd följer dessa otämda stränder.

Och när man länge betraktar dem, formar sig solbelyst ett stim najader med svart skinn och hajfena på korset, hvilket allt står allvarsamt vackert mot skumvallarna och kommer en att minnas honom från Ithaka som fruktade strandens sång.

Många fartyg mötte i dessa vatten och redan i den tidiga kvällen drog ett slags gles karneval på båda sidor förbi oss. Topplantärnor, färgade lyktor, rader af ventilögon. Några af ångarna bytte ord per optisk telegraf och man undrade hvad de täta blinkarna sade.

Då solnedgångspurpurn öfver landet tonat bort i grått och konturen ej längre kunde följas, lyste det i väster som af brand. En ostadig glödlinje, hvilken tycktes flamma upp i vinden och åter nästan slockna. På flere ställen. Korta streck och långa. En dunkelandarnas parodi på de farande skeppens Morse-samtal.

Hvad detta var berättade en matros på mellandäck: kaffrernas skogseldar.

Kusten försvann alltså icke, den lefde upp i ett nytt lif. Nu visste man att svarta gestalter sjungande lupo där kring brinnande trän och fåglar flögo mot lågorna. På dagen hade blott några lätta cumulus-rökar låtit en tro att man såg moln bortom tyst och tom skog.

Afrika sänder sina bud ut till yttersta randen. Savannernas krypande eldblomma speglar sig i hafvet.

XVI. I Vascos julkvällsvik.

När man nalkas Durban, bör man lära sig fem ord: Bluff, Point, Town, Beach och Amanzimtoti. Kring dem rör sig lifvet i denna förträffliga stad. De fyra första termerna äro lätta att memorera, den femte fordrar begåfning.

Bluff är alls icke det som någon läsare kanske föreställer sig, utan benämningen på en hög, skogklädd bergkam som längst ute bär ett fyrtorn och genom sin relief för alltid inpräglar sig såsom vakten vid Port Natal. Vår ofta åberopade vän Vasco de Gama seglade af lutter nyfikenhet in här 1487 på Kristi födelses dag, fann en stor vacker hamn och döpte den Porto Natale. Landets nuvarande namn Natal borde alltså egentligen bära tonvikt på andra stafvelsen.

Durban: udden Point sedd från bergskammen Bluff. Rijksmuseum, Amsterdam.

Point är den udde som från kusten skjuter snedt ut mot Bluff och jämte denna omsluter redden. Långs insidan af Point sträcka sig kajerna med sina utmärkta lyftkranar, ett tjugutal i rad, ställda på spår. Point har sålunda småningom blifvit kollektivnamnet för hamnen. Bukten är vidsträckt och ännu blott till en bråkdel utnyttjad. Vid ebb ser man bankar höja sig ur den blinkstilla ytan. Man kan utan att märka tidens flykt stå ett par timmar vid relingen och skåda ut på vattnet. I en vid båge ligga mangrovegrupper, ensamma hus, slätter och skymlande höjdstråk. Mot Bluffens mörka ås teckna sig tre hvita engelska kryssare för ankar, en af dem bär amiralflagg. Nära under den silfvergrå fjärdspegeln bolla sig gulgrå och orangefärgade klumpar: medusorna, som långsamt röra sina slemmiga klockor. De verka nästan massiva, äro stora som pumpor och i sin skenbara organlöshet underligt vidriga. Man ville hellre se spelande octopus-armar än dessa odefinierbara plasmakupor, som aldrig visa hvad de ämna göra.

Men ännu två måste jag tala om, som färdas därnere. Tumlaren hyfvar sig, som vore han hemma, lustigt och närgånget tätt intill fartygen och i synnerhet vid roddbåtarna, från hvilka negrerna slå efter honom med åror och hakar. Vida allvarligare förhåller sig the beagle shark, hajen. Rakt, tyst och snabbt skär han ytan med sin bakåtböjda uddfena, som gör små svallvågor och lämnar en rad bubblor på vattnet. När han går fram tycker man att den tigande fjärden blir ännu tystare. Tumlaren är borta och det är som om allt hölle andan. Så försvinner den svarta jagarflaggan med ens – – man väntar – – stundom sticker den upp igen ganska långt borta, stundom icke vidare. Beagle shark har troligen åter skurit ut till hafs, där barn bada vid stränderna och skeppsfolk faller i vattnet, sällan men skönt.

Town är icke hela staden, utan en bestämd del däraf, platsen framför stadshuset och posten. Säger man åt en åkare Town, så hamnar man alltid här.

Med åkare menas emellertid inte hyrkusk eller taxameterchaufför, utan ett brunsvart individuum, som drar en tvåhjulig kärra, en såkallad ricksha. Jag vill genast förklara att ricksha skrifves på lika många sätt som Shakespeare. Man stafvar mer eller mindre japanskt riksha, rikshah, rikhsha, rikshaw o.s.v. samt hela serien om igen med ck. I Natal användes oftast formen ricksha, som jag med all reservation här anammar.

På Point lurar en lång rad boys, klädda i buffelhorn, indianfjädrar, kattuntröjor, simbyxor och hvita strumpor. Dessa äro icke af garn utan målade direkt på benen halfvägs upp till knäna, stundom i mönster. När en passagerare stiger i land störta omkring 15 dylika vidunder emot en, dragande sina lätta trillor med meterhöga hjul, sits för två i bredd och baktill ett järnutsprång med en liten säkerhetstrissa, som skall hindra ekipaget att vippa öfver. Halfvägs mötes den vilda hopen af en ännu vildare ordningsmakt, en svart polis. Han bär sabel vid sidan, i högra handen en battong och i den vänstra en käpp med bred blank spjutspets. Han skriker förfärligt, svängande samtliga vapen framför rickshamännen, väljer ut en af dem och jagar de öfriga 14 tillbaka.

Ricksha boys i Durban. Välstoppade säten och ståtligt utstyrda förare kunde fresta till en färd. Library of Congress, Washington D.C.

När man satt sig i kärran och sagt Town, hvartill den brunsvarta svarar yes, med ett mycket lent s, fattar han om skalmarna så långt bakut som möjligt och reser af med en i glidande fart, icke öfver sig snabb men fullkomligt jämn och ungefär motsvarande måttligt hyrkusktempo. Man har mannens bak tätt inpå sig och de stadiga länderna gunga som på ett fullblod. Det är mest zulukaffrer som draga och de äro resligt folk. Rickshaöket forslar ända till fyra personer på en gång och allt går det i samma regelbundna glidlunk. Men när man stiger af och betalar ser man på svetten i det mörka anletet att det dock varit ett arbete.

I svag utförbacke ändrar boy’en ställning och hvilar hela underarmen mot skalmen. Detta ombyte signalerar han med en vid högra handleden bunden bjällra, ty nu lutar kärran med ens bakut och det måste man vara beredd på. I starkare utförsbacke rullar rickshan ofta snabbare än boy’en förmår springa. Då tar han ett slags öfvernaturliga flygande steg eller ock släpper han helt och hållet Moder Jord, hänger i hukläge uppe i luften och låter sina hjälplöst bakåtvräkta kunder njuta säkerhetstrissans bistra skrap mot marken.

Annars åker man tram. De flesta biler äro privata och styras af ägaren själf. Durban – stadens moderna namn, som borde skrifvas d’Urban och härrör af en guvernör på 1830-talet – har utmärkta spårvägar, med 56 km:s sammanlagd linjelängd för en folkmängd af 75 000. En god finess är att väggarna (och i öfre våningen också taket) ha elektriska tryckknappar, medels hvilka hvarje passagerare utan att störa konduktören diskret ber föraren stanna vid närmaste haltpunkt. En annan klok anordning är att vid alla linjers mötesplats utanför posthuset en stor tafla anger huru många färdminuter hvarje sträcka tar i anspråk samt med hvilka vagnar man skall resa för att bekvämast nå angifna sevärdheter i och utom staden.

I detta sammanhang ett tredje arrangemang, som ej har direkt med spårvagnarna att göra: i en speciell liten byggnad närmast posten är inrymd en af kommunen anlagd och underhållen upplysningsbyrå för främlingar. Där blir man på det bästa emottagen, skördar utan någon kostnad goda råd, broschyrer och kartor, kan i propra fåtöljer läsa tidningar och revyer, får skrifva bref o.s.v. En sådan inrättning, som säkerligen icke kan kosta mycket i årlig drift och principiellt motsvarar vår Turistbyrå i Helsingfors, notificerar ovanligt tydligt hvad man kallar kommunal vakenhet. Durban kan icke anordna en bättre reklam för sig själf än genom sin ”Municipal Enquiry Bureau and Visitors Room”.

Mattsson sände sin far detta vykort från Town Gardens i Durban den 12 juli. Text: ”Denna stad är ytterst europeisk, mera än Capetown och undantar man de många neger- och hinduanletena samt de 2-hjuliga rickshas, som dras af kaffrer, kunde allt vara England.” Åbo Akademis bibliotek, Handskriftssamlingarna, Guss Mattssons samling.

Också i öfrigt gör staden genomgående ett intryck af god förvaltning och i solid mening europeisk regim – trots vimlet af indier och kaffrer. Och träder man in i stadshusets konsertsal med dess väldiga orgel i fonden och dess 3 000 sittplatser, fyllda med ett välklädt publikum, och njuter ett helaftonsprogram af förstklassig musik – solopjeser, körer, oratoriesatser, symfoniska nummer –, adderar sig till yttereffekten det bästa af hvad engelsk kultur kan ge en. När jag satt med slutna ögon och hörde orgelbruset och violinernas sång, var det en besynnerlig association att återkomma till begreppet Afrika. I sanning: ”South Africa is not a colony, it is white mans land”.

Durban verkar vida mera Europa än hvad Capetown gör, beroende kanske delvis på att naturen här icke så starkt accentuerar det exotiska, men säkert i hög grad därpå att Durban är så alltigenom engelskt. I Kapstaden lefver den rustika boerandan, där myllrar det af malajer, där äro negrerna fräcka och hinduerna expressivt själfsäkra – medan här allt detta icke någonsin slagit egentliga rötter trots invånarproportionen i staten Natal: 100 000 hvita, 120 000 indier, 1 000 000 negrer.

Apropå boers har det intresse att efter sydafrikanska unionens bildning den språkliga jämnställningen af engelska och holländska är officiellt fullt genomförd också i sådana delar af förbundet där det icke vore af behofvet påkalladt, såsom t.ex. i Natal. Hvarje besökare af posten eller telegrafen i Durban har rätt att fordra holländsk expedition. Detta ser man ock på de nuvarande frimärkena. Kungens bild har till vänster engelsk, till höger holländsk text och där möter ens öga nedtill i fin skrift såsom pendant till det engelska ”Revenue” ett oförfalskadt ”Inkomst”, oväntadt såsom fynd på ett brittiskt kronopapper.

Beach. Detta är hafsbadet, hvilket man från centrum når på 5 minuter. Helt kunna durbaniterna icke utnyttja sina härliga dyningar, ehuru säsongen varar året om. Ty hajarna gå i ständig parad där ute. Man har af denna orsak för en kostnad af öfver 400 000 mk byggt en stor båge af järngaller, så glest att bränningen ganska obruten rullar in, men tillräckligt tätt för att hålla bitfisken ute.

Durbans badstrand med hajgaller, enligt Mattsson ett väl uttänkt preventivum mot bitfisk. Guss Mattsson, En herre for till Zanzibar, 1914.

Innanför detta preventivum badar Durban. Herrar, damer och ungdomar i en enda mixtur. Barnen ha dessutom två egna stora plask-bassänger uppe i stranden och det är oändligt roligt att se de hundrade småttingarna lefva lifvet här, från rultor som jämnt upp hållas på benen, till misser och gentlemän af en meters längd.

Det ofta censurerade sambadandet förlorar åtminstone i Durban hvarje spår af frivolitet. Visst ser man en och annan ung dam i helskulptur, men den eventuella erotiska effekten häraf uppsuges fullständigt och omedelbart af det faktum att man samtidigt ser henne i framtidsgestalt, d.v.s. hennes kära mamma, som också i helskulptur låter sig smekas af Indiska oceanens starka anlopp. Bredvid henne åter står i lika stor plastisk uppriktighet kära pappa och totalverkan är odeladt hjärtlig.

Separat sinnade och skyggare damer ha en skild, med rep isolerad sektor af den stora halfrunden, men man kan alls icke finna att maskulina åskådare skulle, jagade af männens bekanta estetiska impulser, vid denna del af området samla sig tätare än annorstädes.

Vid badtid – 11 f.m. och 3 e.m. – äro många tusen människor nere vid Beach. De som icke vistas i vattnet promenera på strandvägen eller halfligga i långa rader af bekväma segelduksstolar med soltak, njutande 2:dra South Staffordshire-regementets präktiga musik i paviljongen mellan babybassängerna. Det är stor hornbesättning, c. 45 man, med träblåsare af alla slag – också oboer och fagotter – samt två basfioler. De stå kappraka i sin röda uniform och sköta sig som herrar.

Sätter man sig nu allena uppe i ett af tehusen närmast intill, brygger en het, brun portion af den aromatiska Mazavattee-drycken, ser på hafvet, på människorna och himlen, och lyss till sköna gamla låtar ur Rigoletto, står lyckans så lätt vältande bägare ånyo en gång väl fylld och låter sig lyftas till en tyst skål.

Vid ebb, då stora delar af badplatsens strandbädd ligga torra, går det lustigt till uti sanden. Hvilstolar kors och tvärs, mellan dem jordliggare af alla åldrar, bullbakande småfolk och gubbritande gamlingar, feta mulattdaddor med hvita lindebarn, blixtfotografer som för en shilling ge ens konterfej färdigt inom 90 sekunder, säckpipblåsare, indiska gycklare och trollkarlar.

En af de sistnämnda ordnade sin föreställning. Han bad herrskapet vänligen maka åt sig en smula, det behöfdes en öppen yta af några kvadratmeters omfång. Alla villforo hans önskan utom en strängt blickande tant med ett stort Victoria-ansikte. Hon lät absolut inte flytta sin stol och så kom hon att ensam kvarstanna ungefär i ena brännpunkten af en annars tom ellips. I den andra satte sig då med korslagda knän trollkarlen och lät sin engelska tunga flöda. Han gjorde mynt, ägg, lefvande dufvor och allt hvad repertoaren bjuder. Det gick med mycken brio och alla följde intresseradt hans visning – utom tant Victoria, som stelt skådade vinkelrätt ut, visserligen utan att se något annat än den packade människomuren en yard från hennes näsa.

Nu grep mannen i ormkorgen, tog fram ett par cobrainvalider och lät dem krypa som de ville. De kröpo mot tanten.

Det blef fullkomligt tyst i kretsen. Alla väntade med halföppen mun hvad som nu skulle hända, barnen i skräck, de äldre under tillbakahållen förtjusning. Hinduen satt och smålog med kulpipan framför läpparna.

Ändtligen märkte Victoria hvad som försiggick. Hon sneglade på ormarna, utan att ändra hufvudställning, hon sneglade med en storartad blandning af rysning och tapperhet – redan nu hade hon bort få medalj – men i samma ögonblick började indiern blåsa. De två cobras stannade och vände.

Tanten upphörde att snegla, hon skådade åter vinkelrätt ut, tvärs genom människomuren. Hon hade inte kapitulerat. Och ormarnas trötta svängar framför spelmannen intresserade icke längre.

På hemvägen långs West-street kommo bland öfriga flanörer emot mig fyra elefanter. Det var två indiska, flankerade af två afrikanska, alla med afsågade betar. De gingo perfekt i bredd ute på gatan, och när en spårvagn mötte, delade de sig utan vidare på ömse sidor om den och förenade sig ånyo. Det såg imponerande ut, ty någon människa som skulle ledt dem syntes icke.

Emellertid uppstod en viss stagnation på trottoarerna, de fyra gråhudarna stannade och sågo sig litet oroligt om. Då lopp där fram en mager hindupojke med ett spö. Han hade på långt håll följt djuren åt och rappade dem nu af fulla krafter på hasorna, med påföljd att de under tydlig belåtenhet i god ordning fortsatte.

Vid morgonpromenaden hade jag sett en harpunerad hval hvila på två järnvägsvagnar. I Port Elizabeth såg jag ett stänk kolibris fladdra.

Å en skaldegård i södra Finland ligger en bok, i hvilken tänkande gäster få skrifva af sitt bästa. En af dem har, vill jag minnas, tecknat följande:

”Tingen äro i sig själfva hvarken stora eller små”.

Hunnen till Sydafrika har jag fullt känt sanningen häraf. Hvarken är kolibrin i sig själf stor eller hvalen resp. elefanten i sig själf liten.

Amanzimtoti. Så heter en flod, hvars mynning nås genom halfannan timmes färd med norra kustbanan från Durban. Det är hit man ledsagar främlingar som önska se urskog och niggerlif in natura. Vid stationen hyres en båt och så ror man makligt uppför den stilla strömmen, på hvilken blott något blad eller en afbruten kvist anger vattnets drag. Strändernas snårskog hänger långt ut öfver rotfästena och bildar tunnlar med grönt ljus och dofter af multet.

Firman Hertzog och trådlösa hr Haupt rodde och resten af laget hade siesta. Hafsbruset, som småningom mildrats till ett svagt, djupt tremolo, dog bort och allt vardt mycket tyst. Inga papegojor och inga apor, icke antilopens fjärran skri och leopardens rytande. Alltså ej heller någon riktig urskog. Men helheten ändå undersamt oberörd och två-, tre-, fyrahundraårig.

Vykort från Durban till Bertel Jung, daterat den 13 juli. Ser ut som vattentransport, förklarar Mattsson för vännen – ”Emellertid bära de här flickorna inte vatten, utan kaffer-öl, en fruktansvärd och berusande smörja.” Åbo Akademis bibliotek, Handskriftssamlingarna, Guss Mattssons samling.

Snart var man vid den stora kafferkraalen. Det blef egentligen inte något praktnummer. Ty karlarna voro som i staden, blott näsvisare, de äldre kvinnorna hemska att skåda och de yngre anmälde att de för 1 shilling per hyäna vore villiga att aftaga den vid gästernas ankomst pådragna tröjan – ett förslag som till deras förvåning inte gjorde någon effekt alls. Tidigare turister hade tydligen haft det sjätte sinnet mera utveckladt än herrarna från Tabora.

För att låta sig fotograferas begärde det väna herrskapet 5 shillings. Kort sagdt, till den stora och berömda kafferkraalen vid Amanzimtoti råder jag ingen att fara. Den har naturligtvis haft sin oberördhets tid, men nu schtinker den ohejdadt. Floden är vacker och blir i minnet såsom en förgård hvars bortre port man skulle låtit vara.

En annan utfärdspunkt är hindubyn Umgeni. Där ligger en mäktig strömbädd med ett fall och sparsamt vatten mellan bankarna och i fåran två öfvergifna skeppsankaren. De hvilade där som ämnen till en lång saga och ingen kunde säga mig huru och när de stannat. Jag strök solo omkring på sluttningarna och bland sockerrörsfälten och köpte min fruktmiddag hos handlanden Hajeb Habeb Baux. Kommerserådinnan satt på trottoaren och oljade sitt hår.

Att besöka det namnkunniga trappistklostret Marian Hill hade nog hört till ens plikter, men när fullgör man väl hela sitt moraliska program? Dagarna i Durban, tre och inte flere, runno bort som kvicksilfver.

Jag tror man velat stanna där för en lång tid. Klimatet är Sydafrikas allra skönaste. Människorna verka fria och glada. Och när hvalbåtarna mot kvällen styra in från oceanen, bringa de jämt med sig något af de samma strykande, fjärrfödda vindar som i sägnernas morgon fyllde storpiraternas dukar. Vi blefvo alla en smula kära i Durban och jag drömde om en villa öfverst på The Bluff, en stor hvit villa med sköna stolar för trefligt folk och falluckor för de andra.

XVII. En däcksrond mellan hamnarna.

”Vill klarinetten vara vänlig och låta oxygenolflaskan stå på sin plats”.

Denna skenbart egendomliga uppmaning, som en julimorgon 1914 på 33 grader sydlig bredd af en resande herre riktades till en af fartygets anställde, fordrar kanske en förklaring. Likasom alla bättre oceanhotell har Tabora en orkester. Och såsom brukligt är tjänstgöra dess medlemmar på musikfria tider i annan bransch. Klarinetten städar min hytt och har, ehuru annars påpasslig, vanan att möblera om bland mitt lösöre. En skum morgon, när vi jagades ur bädden för någon af sydhamnarna och jag inte brydde mig om att tända, fann jag mig stå i beråd att gjuta gummi arabicum i munvattnet. Klarinetten hade ställt klisterburken där oxygenolen ägde sin gifna plats. Farligt var det inte och gud vet hvilken mening det kunde ligga i att häfta min tunga vid dess gom. Men principen kräfde en tillrättavisning. Klarinetten bockade.

En af medgästerna – han steg af vid Kap – berättade däremot en gång att han bedt sin steward om någon liten extra tjänst. ”Jag är inte för sådant”, hade denne svarat, ”jag är basun och kapellmästare”.

”Kanske basunen då är god och ber kapellmästaren dra åt fanders”, genmälde sagesmannen.

Ja det är verkligen fallet, basunisten är dirigent på det här skeppet. Orkestern har utom honom herrar för kornett, klarinett, piano, basfiol och två violiner. I heta zonen, där det är omöjligt för stråkarna att hålla stämning med klaveret, blåser pianisten flöjt.

Över haven ska det gå med musik. På Tabora underhöll en septett som sovrats fram ur besättningens tonkonstnärliga resurser. Samtida fotografi. Koloniales Bildarchiv, Universitätsbibliothek Frankfurt am Main. Foto Schlesing.

Att anföra med basun har sina sidor. Instrumentets svängningsradie är i vissa lägen betydande och i stycken med känsla gör den blanka mässingen skimrande bågar, hvilka säga mycket mera än en pinnes eller stråkes enformiga rörelser. Ännu mäktigare skulle nog basfiolen te sig såsom takt- och nyans-pendel, men musiker med sådan styrka i sentimentet fås inte för stewardlön.

Trots den icke fullt akademiska uppsättningen spelar septetten vissa pjeser ganska njutbart. Har kompositionen sin tyngdpunkt i blecket, står företaget bäst, ty de två hornisterna blåsa oklanderligt. Andra fiolen däremot ligger mera för det finare vedhuggeriet och klarinettens klaffar borde starkt oljas.

Entusiasmerade aftonlyssnare – det spelas alla kvällar en timme från ½ 9 – kunna emellanåt bjuda orkestern på fatöl öfver lag. När de skummande glasen bäras fram midt i ett långt nummer och radas på pianolocket inför septettens ögon, är det intressant att observera hurusom – i full öfverensstämmelse med Pavloffs undersökningar öfver vätskeafsöndringen hos hundar vid aptitretning – salivbildningen hos musikanterna påskyndas. Basunen måste då ideligen dra ut bygeln och skaka på den, hvilket vår redan bortgångne reskamrat Oxybenz antog bero på att ”luften tog slut i det smala röret”. Och tempot hos styckets återstående del plägar i sådana fall öfvergå till hvad recensenterna kalla ett öfverdådigt stretto.

Varje kväll bjöd båtens orkester på en musikalisk timme. Kapellmästaren var även basunist och steward, medan klarinetten i det civila var hyttstädare. Åbo Akademis bibliotek, Handskriftssamlingarna, Guss Mattssons samling.

På tal om båtens personal bör jag ej lämna onämnda Hassan och Ali Noa. Den förre är en ung, icke vacker, men fix och pålitlig arab, som assisterar vid det delikatare köket och ibland ses bära omkring specialiteter. Jag har sett honom med en hög tallrikar falla hufvudstupa i salongstrappan och resa sig med tydliga blessyrer men hvarje tallrik hel. Hassan är en utmärkt man. Ali Noa åter hör till suahelis stora stam, är djupsvart – hvilket negrer sällan äro –, har sjutton år bakom sig och rör sig i sin propra hvita dräkt så graciöst och blygt på en gång, att jag tror han damer emellan finge betyget förskräckligt söt. Ali Noa passar upp i officersmässen. Han har en vaken själ och när min afgångne broder Kamerullan en gång i förbifarten sade honom:

”Ali Noa, du har råkat bli bra svart”,

stannade ynglingen höfligt, smålog och sporde:

”Bwana, hvad vill du jag skall göra till det?”

Då jag åter en gång ser mig inne på kapitlet medresande, bör det annoteras att af Taboras samtliga passagerare från Europa jag numera är ensam kvar ombord. Publikum har totalt förändrats, några kommo till i Sydväst, en hel del i Capetown, Port Elizabeth och Durban. Det engelska elementet är nu i majoritet, däribland några trefliga gamla herrar. Af dem har en, mister Barroll, sedan 37 år bosatt i East-Griqualand, vänligen sällat sig till mig efter det han en dag upptäckte att också jag kan pusta i trappor. Nu talar han med lidelse om sin bronkejtis och hurusom den ändrar natur i olika delar af Sydafrika. Där är ett ställe i Betschuanaland hvarest han känner sig åtta år yngre och ett annat ställe i sydvästra Rhodesia där han är tolf år yngre och utan besvär ginge i hurudana trappor som helst. ”Men”, tillägger han och slår ut med händerna, ”i sydvästra Rhodesia finns det inga trappor”. Och då skrattar han så hjärtligt att hostan kommer öfver honom och han på en lång tid inte kan säga ett ord.

En af onklarna reser med gemål. Hon är på yngre kanten och gör i uppsluppenhet. Efter andra frukosten plägar hon komma dragande med en dyna och lägga sig på salongssoffor, som egentligen inte äro afsedda för sofvande fruar. Bäst man då sitter med ryggen till i samma rum och skrifver bref till D. P., rusar hon upp och ropar:

”Gud, nu drömde jag igen om ett piano, nu måste jag till en annan soffa!”

Hvarpå hon försvinner med sin dyna och efter fem minuter skrämmer någon ny herre i ett nytt rum. Då har hon drömt om en känguru.

Ett schweiziskt par ha vi ombord, ett rumäniskt och ett portugisiskt. Rumänen, ingeniör Philippe Tecluescu, handterar en dyrbar kamera. Han tar med stor skicklighet bilder i månsken, mot solen och huru som helst, men de ha blott den lilla egenheten att hans visserligen vackra fru är med på dem alla. Vid en utställning skulle bilderna heta: ”Fru med fyrtorn”, ”Fru med brottsjöar”, ”Fru med upptacklande lots”.

Jag har tidigare berättat att en tysk journalist, hr Heinz Sachers, reser med. Det är en tilldragande yngre herre, som befinner sig på en spekulationstripp. I sällskap med en glad löjtnant v. Gusmann, en kinematograf och en reservoarpenna korsar han nämligen de tyska kolonierna och tar films i massor. Senast hafva de på stepperna i inre Sydväst knarrat ett par tusen km i oxvagn, fångat vyer från fjärran farmer, diamantdriften bortom Lüderitzbucht, ovambos, hereros och hottentotters hemlif o.s.v. Och nu skola de fortsätta i Tyska Östafrika, börjande längst norrut vid Kilimandjaro. Afsikten är att med bilderna förtjäna pengar i hemlandet. Det är icke omöjligt att deras produkter nå äfven upp till oss. Sachers skulle helst öfverallt följa med såsom conférencier, men jag tror detta icke lönar sig. Samtidigt skrifver han kolonialbref till en byrå i Berlin, som betalar honom 3 000 Rmk för tio korta artiklar hvilka som jag nämnt ingå i trettio blad.

Löjtnanten, som följde oss från Sydväst, gick vid East London åter i land med en liten koffert i handen, för att som det hette per järnväg fånga in oss i Durban. Men han kom icke. Kompanjonen är emellertid fullkomligt sorglös. ”Han stiger nog någonstädes ombord igen, han bummlar väl på något ställe”.

Det är en treflig duo, dessa två germanska ynglingar, som lefva vagantens fria lif men tillika arbeta tappert och träget. Sachers sänder också reseepistlar till några tidskrifter, ”jag måste förtjäna 3 000 Rmk till, för att nästa år kunna ta Kamerun och Togo”.

Vi ha i musikrummet etablerat gemensam byrå. Skeppsdoktorn kommer emellanåt in och skymfar oss för ”det förb. skrifvandet”. Men det är endast afund, ty den hygglige mannen har ingenting att göra. Häromdagen fick han dra ut en negertand och strålade i flere timmar.

Också lättar det honom att få dela ut kininkapsyler. De förtänksamma bland oss taga nämligen kinin i förebyggande syfte, emedan vi närma oss malarians bästa kuster. Och enär jag för tolf år sedan höll på att aflida i den trefliga åkomman, af typen tertiana, hör äfven jag nu till de förtänksamma. Myggor surra redan i våra kabiner, men det är ännu icke Anopheles, den riktiga.

En högst angenäm ny reskamrat är hr Otto Gerlach, f.d. skådespelare och en af Tysklands mest bekanta recitatorer. Han är redan en 55 års man, men rörlig och vaken så att det lyser om honom. Det är sin andra stora Afrikaresa han nu gör. Också han skrifver korrespondenser – mycket njutbara, att döma af ett par som jag såg – och tar med sin 1 200-marks-dosa de härligaste bilder. I fosterlandet gör han sedan turnéer – den senaste omfattade 57 städer –, får resan betald och litet till, och far så ut igen. Ganska mycket för en man i de åren. Men det synes icke besvära honom och han tog på fullt allvar upp mitt förslag att vi två om några år skulle göra en gemensam sydhafstripp.

Det är underbart trefligt att höra Gerlach tala om sina teaterminnen. Han har bl.a. tillhört samma trupp som Maximilian Harden förrän denne lämnade tiljan och blef politiker, och berättar om honom de intressantaste enskildheter, säkert okända för de flesta. Han har ock varit med om invigningsspelet i Deutsches Theater i München och skildrar i detalj huru det kom sig att detta stora och efterlängtade konstens tempel blef hvad det nästan genast öfvergick till – varietélokal. Han ger de mest kuriösa och målande interiörer ur intrigspelet och korruptionsväsendet vid de stora scenerna, kort sagdt han förstör den ena kvällshvilan efter den andra, rycker skrämd till när klockan slår 11, men måste ändå fortsätta någon halftimme. Det är renaste konstnjutningen att lyssna till honom. Hans stämma är ännu frisk och klingande. Åhörarna äro vanligen tre: fru Tuaillon, Sachers och jag, och på bordet stå fyra glas rödvinsgrogg. Frun jag nämnde är en sjuklig äldre dam, gift med en af kaiserns hofskulptörer och en sympatisk, stilla varelse som älskar långresor och världshaf lika som saligen försvunna Mère triple, men på ett mindre bullersamt sätt.

För vart enskilt mål var enskild dag en tryckt meny. Sjön suger. Åbo Akademis bibliotek, Handskriftssamlingarna, Guss Mattssons samling.

I sin ungdom har Gerlach i två år studerat vid polyteknikum i Zürich och bevarar från Fiedlers föreläsningar ännu de koniska sektionernas hela skönhetsvärld.

Jag har enträget uppmanat honom att skrifva och ge ut memoarer. ”Ach, lieber Doktor, jag kan inte boxas med förläggare”. Nå men det funnes väl ock sådana, hvilka man inte behöfde boxas med? ”Ja kanske nog, men hvar?” Och med en Hamletgest beställer han undantagsgroggen nr 2.

Doktor Ebert, en bakteriolog, som regeringen sändt ut för att i Sydväst studera de ständiga tyfusfallen och i Ostafrika en häståkomma, säger sig ha fått sömnsjukan. Han somnar nämligen alla dagar efter middagen och sofver också om nätterna. Vi frågade om han sett flugan – Glossina palpalis, som vållar den svåra sjukdomen – och han erkände sig en afton ha skådat den, i två exemplar som hela tiden flögo parallellt, fram och tillbaka öfver bardisken.

Samma herre hör till ett sällskap af fyra fria själar: en lång advokat, dennes fru och hennes väninna fröken Sophie Susanna v. Braun, hvilka föra mera oljud än hela det öfriga fartyget inklusive vinscharna. Senast angifna dam reste ut som examinerad sjuksköterska, men trädde aldrig i tjänst, eftersom det var roligare annars, och återvänder nu per adress Neapel. Hennes specialitet är att välta bord och fälla kaffekannor i däcket och hon är stewardernas fasa. Sophie Susanna är emellertid i full färd med att förälska sig i bakteriologen och denne säger icke nej därtill.

Således är allting ganska bra ställdt ombord och med läsarens vänliga bistånd återgår jag till Afrikaresan, som vid detta laget åter tangerar Portugal, för tredje och största gången. Ty redan skymtar en hög, brandröd strand med trädgårdar och villor öfverst. Det är hamnen Delagoa bay och staden Lourenço Marques.

Det sistnämnda är ursprungligen namnet på en köpman och brigant, som år 1544 med bössa i handen underrättade traktens invånare om att de numera tillhörde Hans Majestät Konungen af Lusitania. I några, som icke genast uppfattade detta, sköt han ett hål.

Det ljusnade.

XVIII. Hos Lasse Markusson.

Det härskar en spännande rivalitet mellan babords- och styrbordshalsar på Tabora hvarje gång vi skola lägga till i en hamn för längre uppehåll. Ty vätter babord mot kajen, få de halsarna inte sofva om natten, medan styrbordshalsarna ha sina hytter ut mot vattnet och slippa en mängd buller, som fyller landssidan. I Lourenço Marques låg kajen egentligen om styrbord, men kaptenen exekverade en sympatisk kurva och babord blef kajreling. Det gällde fyra nätter och vi högermänniskor välsignade befälet.

I negerhamnar är oljudet starkare än i andra. Våra vänner kaffrerna sjunga och hvissla t.o.m. i sömnen. När nattlossningen (från 7 till 1) skulle vidtaga och de svarta fingo för mönstring ställa upp sig i en tvåhundra man lång rad, blef larmet ofantligt. Men synen var ock ganska märkvärdig. Trots glödlamporna i magasinhörnen och på kranarna var platsen tämligen mörk och i sina grågula lumpor flöto de tvåhundra dunkla figurerna ihop till ett vaggande streck, som utan afbrott skrattade och skrek, medan de portugisiska och engelska arbetsbasarna gingo utmed ledet och antecknade numren. Namn ha de svarta icke, men hvar sin polett. När kontrollen var undan, löste sig raden upp i klumpar som rusade till olika fordon, vinschar och lastluckor och så vidtog annan musik.

Kaffrerna arbeta under oafbrutna rytmiska rop, som fortgå också då kroppen icke anstränges utan männen hvila mot sina skottkärror eller invänta ett tungt stycke som vinschas ut. Vanligen bildar deras ganska rentoniga refräng ett slags vexelsång, där enstaka höga röster falla in och flertalet i ett djupare läge oaflåtligt upprepar samma figur. Alltsamman påminner både till takt och melodi helt nära om vår gamla bekanta: ”Bror Bellman, bror Hallman och bror Kexell”. I kombination med kommandohojtet, skällsorden, maskinbullret, kettingarnas rassel och skramlande sakers fall mot kajen fyllde emellertid Bror Bellman blott ut sin andel i en afgrundssymfoni, som i gryningen hade repris. Vi fingo lossa 2 000 tons gasrör, spårvägsskenor, ångpannedelar m.m. och det tog tid. Ibland grofgodset expedierades också två pianinon, hvilkas kajduns och öfriga behandling man med hisnande melankoli iakttog. Sedan kommo järntråd, slät och taggig, jordbruksspadar, vinkeljärn, enkla och dubbla T-järn, kolsyrebomber, syrgasbomber, trädgårdsstolar, bisquiter, tändstickor, likörer och midt i det öfriga en jättestor elektrisk transformator, som med sin låda nästan fyllde ut lastluckan och gjorde hela negerstaten moltyst för en rad ögonblick.

Allt detta till Lourenço Marques – på svenska Lasse Markusson – allt detta till en by som har knappt 10 000 invånare och utgör en obskyr håla? Nej mitt herrskap. Det bör ihågkommas att orten är hafshamn för Transvaal. Det är till Pretoria och Johannesburg de många donen föras. Engelsmännen ha här gjort ett märkvärdigt kontrakt. De garantera att minst 55 procent af Transvaals export ledes öfver Lourenço Marques. I vederlag äga de uppsikten öfver järnvägen i fråga och halfva förvaltningen af hamnen. Till följd häraf ställes denna nu i ett mönstergillt skick, en stor bangård är under byggnad och allt ordnas för den dag då England kvittar sin fordran i Portugals statsbankrutt med att anamma hela provinsen Moçambique, hvars officiella namn numera är Estado d’Africa oriental.

Längre mot norr ligger det portugisiska Beira, som på samma sätt utgör Rhodesias hafsport och redan har järnväg till Salisbury och Bulawayo. De komma att i en snar framtid växa till världshamnar, de gudsförgätna två kustnästena, och likasom mitt besök i Lobito var ett farväl till dess obemärkthet, sker ock strandgången i Lourenço och Beira uti deras romanska dunkels sista timme.

”Hvad gör man i afton?” lydde den alltid rörliga eskulapens fråga vid första dagens afternoon-tea. De vanliga firmorna slogo sina snillen samman och resultatet vardt kino. Inte för att det fanns något annat. Icke så mycket som ett hederligt tingeltangel. Kinematografen i Lourenço har dock såtillvida en högre karaktär som den spelar endast en gång dagligen, kl. 9 e.m. Lokalen är en förvånande elegant salong med 600 platser parterr och en bakgrundsläktare för negrer. Det är i själfva verket ortens teaterhus, men de få ingen trupp att spela här, emedan portugiserna sin vana trogna skörta upp resande sällskap med alla möjliga pålagor. De torde dessutom fordra fribiljetter för hela styrelsen, hela polisen, hela brandkåren och halfva den öfriga befolkningen. Så framställde för oss en engelsman sakläget.

I Lourenço Marques gick Mattsson på kinematograf. Kvällens program på Teatro Varietá stod i sin helhet i dagens tidning, som var konsekvent tvåspråkig (portugisiska, engelska). Åbo Akademis bibliotek, Handskriftssamlingarna, Guss Mattssons samling.

Förutom 24 besökare från Tabora fyllde ett femtiotal ortsbor sin andel i tomrummet, när en skallig herre af härjad typ tillsamman med en mulatt steg fram i orkesterkryptan och intonerade Solvejgs sang. Den härjade satt vid pianot och halfblodet strök violin. Låten i sångens mellansats hoppade de öfver, ty den gick inte för mulatten, men det långsamt sorgmodiga togo de åtta gånger och ändtligt kommo bilder på duken.

”Cornwalls klippor”. Filmen var genomdragen af täta vertikala sprickor (”verregnet” sade Sachers att det kallas på kinematografspråk) och däremellan trekantiga hål, hvilka lifligt vittnade om att Europas aflägsnare bergsbyar redan sagt densamma farväl.

Därefter uppstämde orkestern marschen ur Tannhäuser, hvarvid mulatten obemärkt tystnade, satte sig och sidlänges kröp bort, under det pianoherrn majestätiskt fortsatte med basoktaver af egen uppfinning. Samtidigt vidtog en filmpjäs – en djäfvulsk förledare, hans framfart och hemska slut –, som var inspelad i ett exotiskt landskap och verkade Fantomas med spansk peppar. När bofven och den bedragna äkta mannen rullade om hvarandra, ljödo från negerläktaren bifallstjut och uppmuntrande rop, under det pianisten i anseende till den sig närmande tragiska upplösningen återgick till Solvejgs sang.

Oss skänktes ännu tre långa nummer och vardt i allt en mycket underhållande kväll. Som slutmarsch gafs ”Das haben die Mädchen so gerne”, hvari mulatten åter deltog. Någon klappade och då reste sig pianisten, vände och bugade. Det låg i den simmiga blicken rester af ett fyratioårigt utför på norra halfklotet, stolta ackompanjatörsdagar, varietétider, kroghack och bordellslammer.

”Men hvart gå vi nu?” Firmorna beslöto sig för den bästa baren i närheten, kallad Franska konsulatet. Barerna i Lourenço äro ungefär femtio och bestå mest af ett enda stort rum i trottoarens plan, med dörren ständigt uppslagen. Väggarna prydas af bilder ur Gartenlaube och Moderne Kunst, dyrbart inramade. I en vrå står papegojburen, i en annan pianinot med ruletten på locket. På golfvet leka tre hundar och en schakalliknande enögd katt. Bakom disken tronar engelska fröken som kan portugisiska, och som servitös fungerar tyska fröken som kan franska. Varorna äro ej billiga – en flaska soda 9 pence, ett glas bols 1 sh. 3 pence – men inte heller omåttligt dyra. Och märk fenomenet: drickspengar mottagas icke.

Vistelsen afbröts angenämt af att tyska fröken ropade: ”se ett sådant djur Ido leker med”. Ido var katten. På golfvet mellan våra stolar framkraflade en af de afrikanska kackerlackorna (längd 6,5 cm, bredd 4, tjocklek 0,8) och längre bort trippade en annan. Ido bet i den ena, men vågade inte taga den hel. Engelska fröken fann scenen förtjusande, tyska fröken sade ingenting, men firmorna betalade.

Diskfruntimret gaf oss till afsked sitt visitkort, så lydande

Little Lily

Lourenço Marques

och utan att fullt fatta hvad allt detta litterära minne kunde gömma af lycka och ve svunno vi hän i den försonande natten.

Det var Franska konsulatet.

Vid vägen till hamns fingo vi godt kaffe uti en af kioskerna på Praça Mucinho d’Albuquerque och värden bragte oss de senaste häftena af L’Illustration och Graphic, visserligen 3 veckor gamla, men för oss färska som dagens blad.

Apropos detta utkommer å orten måndag och torsdag en tidning ”Lourenço Marques Guardian”. Den säljes i lösnummer af kolportören Bambusio, en fezbehängd karl som verkar bastard mellan indier, arab och suaheli. Huru han kommit sig till tre föräldrar kan jag inte förklara. Det ges i dessa trakter så många underligheter. Khartumhjälten Gordon har i tiden skrifvit en bok om ögruppen Seychellen som ligger här ute, i nordost. Han anser paradiset ha befunnit sig där och att de tidigaste människorna varit hermafroditer, hvilket en del drag hos vissa negerfoster ännu skulle tyda på.

Emellertid ville jag säga att man måste uppträda partals för att hos Bambusio köpa lösnummer, ifall man inte har jämna pengar. Den ena bör vara atlet och har att hålla mannen, medan den andra, som bör vara matematiker, räknar ut huru många reis man bort få tillbaka på sin engelska halfshilling. Bambusio är nämligen en bedragare och löper som två antiloper sedan han slängt slantarna i handen på en. ”Lourenço Marques Guardian” är emellertid icke någon dålig tidning och denna är dess tionde årgång. En del af texten är portugisisk.

En staty pryder samhället och den är år 1910 i hamnskvären rest till minnet af guvernören Antonio Ennes. Nere framför sockeln höjer en negress med ett tjockt leende fridens alltid till hands varande palmblad. Uppe står mannen själf i långrock m.m. och pincenez. Konsthistorien lär faktiskt känna ett par liknande fall, men sällsynta äro de och det bör inregistreras att Lourenço Marques besitter ett.

Likväl är instrumentet utan glas. Tomma bågarna afteckna sig lögnaktigt mot skyn. Ock i så måtto är Antonio Ennes staty originell att hufvudfiguren, som i vänstra handen håller en bok, med den högra dessutom stöder mot ett välfylldt litet bokskåp. Man har önskat visa att den här portugisiska guvernören, han hade böcker han, som han läste i och allt. Icke utan rörelse mottar man det afsedda intrycket.

Hvad negrerna mena om kvinnan med bladet har jag ej hört, men de uppges sakna hvarje sinne för allegorisk framställning. Sålunda ha t.ex. tyskarna både i öst och väst begått den psykologiska dumheten att resa symboliskt tänkta grupper. Negrerna göra sig permanent lustiga öfver dem. I Daressalam bär Wissmann-monumentet öfverst på en klippa hufvudgestalten i tysk militärdräkt. Litet lägre ned ses ett fallet lejon, öfver hvilket en negersoldat sänker fanan. De svarta säga: han däruppe har flytt undan lejonet och negern har dödat det. I Windhuk åter finnes ett krigarmonument med en stående och en stupad tysk. Det lär inte gå ett enda par svarta förbi det utan att peka på den fallne och yttra: den där dödades af min far, min bror, mig själf, eller ock: så där skola vi ännu göra med dem alla. En effekt, hvars ständiga upprepning skapar opinion och framförallt inte har det ringaste med vördnad eller fruktan gemensamt.

Det är nog en besynnerlig stad, detta gamla och snart nyfödda Lourenço. Man ser om kvällarna ändlösa, snörräta rader af elektriska gatlyktor, men nästan inga vandrare och absolut ingen åkare. Ur någon gränd kan en mörk figur ljudlöst dyka fram, men det är icke den emotsedda banditen utan en renhållningskarl med ämbare. I en port, som man passerar, samtala sakta två långa kaffrer. Det är nattvakter som bevaka ett bankkontor. Blott ur barernas ljusa dörrhål tränger skrål, men också det märkvärdigt dämpadt och snabbt upphörande. Vid ett hörn vänta tre ricksha-boys. De sitta på gatan och sofva med nackarna mot kärrkanten. Tänderna lysa i lyktskenet. De vakna af ens steg, rusa upp och när man går förbi, fråga de en halfhögt, efter hvarandra: ”Missis?” ”Missis?” ”Missis?” Sedan sätta de sig igen, lägga nacken till rätta och somna.

På ljusan dag är det icke mycket lifligare – frånsedt hamnen – och på hufvudgatorna, t.ex. i eucalyptusalléen framför posten, möter man ungefär tre varelser per 100 meter. Bland dem gå småsjungande zulukvinnor, som bära en kalabass på hjässan och i ryggsäcken en arfvinge, hvars svarta klot med de blanka ögonhvitorna stillsamt söker vinna en öfverblick af världens gång bak mamma.

Hela orten gör intrycket af omätlig areal och ungefär en half vånings hushöjd. De strödda dubbelétagerna störa icke. Jag har aldrig sett en så tunn stad som Lourenço Marques.

Delagoa Bay – på portugisiska Baía de Lourenço Marques – på Moçambiques sydöstra kust. Rijksmuseum, Amsterdam.

Bättre folk har herrskapsvillor på höjdsträckan mot hafvet – såsom i Durban – och kommer med spårvagn in till geschäftet. Bortom villastaden buktar sig Polana, badstranden, som har hajgaller men ligger i lä och saknar storsvall. Jag besökte den vid bästa flodtid och fann fyra engelsmän, som halft generade och halft förargade utvecklade det mondäna badlifvets alla tricks – utan vågor, musik och publik. Att en specialkorrespondent stod i närheten kunde de ju icke veta. Det hade kanske ändå gladt dem.

Ett litet paradis inne i staden är botaniska trädgården. Vinterflorans rikhet låter en ana sommarens. I en inhägnad promenerar ett sällskap strutsar och i närheten spelar ett band svarta musikanter med hvit dirigent och hvit trumslagare. En ortsbo berättade att nog äfven denna funktion i tiden skötts af negrer, men dessa funno det så obeskrifligt roligt att slå bastrumma, att de omöjligt kunde hindras dundra hela stycket och alla stycken igenom med största kraft. På musikaliska och ekonomiska grunder måste denna post alltså fråntagas den svarta rasen. Annars blåste de helt bra och första trumpeten himlade med ögonen så att det ryste i barnsköterskornas barmar.

När jag från en promenad återkom till båten pågick vid kajen en liflig handel. Negergossar sålde kameleonter. De stolliga djuren lågo i rader långs betongkanten, tjudrade vid ägaren medels ett snöre om kroppen. Prix fixe sixpence. Man köpte naturligtvis hvar sin bijou, ungefär 30 cm lång från näsan till andra spetsen. Nöjet bestod i att ställa kameleonten framför en och kittla honom på ryggslutet. Då inträffade ögonblickligen tre ting. Svansen rullade ihop sig som en brandkårsslang, det gröna kräket blef brunviolett (dock ej öfver hela skinnet utan långs symmetriskt liggande fläckar och strimmor) och pupillerna började spela. Innan kameleonten gör sig mödan att vända på hufvudet söker han se sig om med de utstående globerna. Ena ögat vrider sig utåt mot höger och snedt bakut. Med det andra vill han glo öfver sin nacke. Först då dessa rullningar befunnits fruktlösa böjer sig halsen åt sidan. Löpa undan gitter han icke. Slutar man kittla honom, varder han omedelbart igen grön, lugn och raksvansad.

Några togo sin nya vän ned i hytten och beslöto hålla honom i nöd och lust, anskaffa flugor och småle åt guanon. Jag tror mig för min del inte kunna sofva godt med en kameleont. Vakna vid midnatt af att en kal svans ringlar sig kring ens öra och en kall tungspets söker flugor i ens ögon är sådant som man kan undvara. För öfrigt erbjuder det svårighet att bringa kameleonter lefvande till Europa. De dö vanligen vid ekvatorialbältet. Jag lade alltså min vän i rockfickan, gick i land och planterade ut honom vid Antonio Ennes, sedan jag genom ett mildt afskedsnyp fått honom att ännu en gång slå om från manganat till permanganat.

Natten till söndag var lossningen all och vi hade kunnat resa. Men en tysk rikspostångare får icke lämna hamnen före tidtabellens afgångsdag – får märkligt nog ej heller komma för tidigt fram – och sålunda lågo vi stilla inpå måndagen.

Det var synnerligt fridfullt ombord. Man kände det som på en välförsedd landtgård vid hafvet. Delagoa bay plaskade i små kyrktidsvågor, vintersolens sken gaf dager af nordisk högsommar och ledigt folk manövrerade som hemma i enkla kuttrar. Att dessa buro latinsegel störde icke, det hade ju kunnat vara säsongens mode. Att en kapsejsade och flaskhalsar hoppade kring slupen, det störde inte heller. Ty herrskapet med motorbåten fanns också här till hands.

Fjärdens sydstrand var väl litet rödare än vi äro vana vid. Men det gröna låg skärgårdsfagert mot sanden och fästet flöt upp däröfver i Östersjöhimmelns tunna blåhet. Ett gammalt skepp, som strandat mot dynen och lutade inåt land, var nu vid ebb bart skrof ända till kölen och det sam något af hvilodagars hvilodag öfver dess bruna lastbuk, den där icke mera skall fylld och saltsköljd söka världen.

Som ett småleende fjärran från kom ljudet af dragspel å något af fartygen västvart. Till norden längtade jag icke, men hemkustens helg steg objuden för min syn och gestalter med den. Jag hade velat svänga en jätteflagga, så hög att någon grann flik skulle fladdrat öfver Gråharastrecket och två eller tre människor hemma ropat: ”Hej, där viftar G. M. i Delagoa bay, hej!”

XIX. Vid landet Ofir.

Vi styrde norrut.

Inhaca kalla de en smal tunga som skyddar Delagoa Bay för sydosten. Ute ur det öppna dyker hon än en gång upp i en namnlös ö, som liknar St Görans drake. Hufvudet, af kal gul sand, hvilar halft i vattnet och ena ögat, en gropskugga i dynen, glor mot norr. Från nacken höjer sig i långa bukter den mörka kroppen, skogmantlad, och på den första ryggskölden glimmar som en infattad briljant Lucifers eld i ett torn.

Förgäfves sökte kikaren en boning, en uthuggning, ett fiskarläge – allt utom fyren var dåsande midgårdsorm och inga kryp kraflade på den. Sjökortet underrättade mig senare att engelsmännen äga också den holmen och ha döpt den Inyack, ett barbariseradt Inhaca, som väl i sin tur är en förvrängning af någonting mycket gammalt.

Tätt om styrbord strök det slutna gapet och oceanen kom åter emot oss som en god, vyssjande moder. Sakta tog hon en i famn, vaggade och sjöng och det kändes hvilsamt, rent och förtroligt.

Det var en märklig del af Afrikas östkust vi nu närmade oss, Zambesis delta. Till själfva hufvudmynningen – Chinde, Quellimane – var ännu tre dagars håll, men svämsanden ligger redan utanför Beira och det vore vår nästa hamn.

Zambesi kommer efter Nil, Kongo och Niger såsom nr 4 af Afrikas storfloder. Hennes hufvudåder är 2 660 km lång, alltså två gånger Rhens, och hennes tilloppsbäcken blott föga mindre än Volgas. Hon är ingen gletschersmältornas och bergbäckarnas flod såsom Nilen, utan samlar stillsamma vatten ur Angolas platå, ur Rhodesias fjärrbygder, ur Betschuanalands vidder, ur Nyassa och trakterna upp mot Tanganyika som icke vet hvart den skall rinna. Men skön och strömstark flyter hon mot hafvet och störtar i Victoria-falls öfver jordens mäktigaste erosionströskel. Det stora lugnet vinner hon först nere i portugislandet och breder ett stycke från kusten ut sina många bäddars solfjäder.

När en sådan herrans älf strömmat i tiotusende och tiotusende år, har hon bragt mycket med sig. Icke blott vatten utan berg. Nytt berg och gammalt, frostvittradt, vindmalet, ökenbakadt. Hon har löst upp Kalaharis packade dyner och sugit de oräkneliga milliarderna fina korn in uti sina hvirflar. Hon har fått opalens färg, mjölkens färg, ockrans och lerans och först långt nere, längst nere låtit kornen sjunka igen. De ha bildat sugsand mellan de slingrande armarna, ebböar och dolda bankar, ur hvilka blott hafvet i storm drifver något upp.

Zambesi, som vi kuststrykare knappast ens få se, anmäler sig långt ute till sjöss. Vår ångare stäfvar mot Beira. Ännu skymtar inget land, men det oroliga vattnet har fått en nyans som vi inte mött förr, något man ville kalla mjölkgrönt.

En dubbel hvissling på kommandobron, en man skyndar fram öfver backen och lodet går.

”Dödig Fodn” ropar han. Gubben är från tyska Waterkanten och vet att kaptenen förstår honom. Dödig Fodn är Dreissig Faden. Det betyder 150 fot. Så litet! Och därute hade vi 2 000 meter till bottnen.

”Dödig Fodn nomals”.

”Dödig wiedrum”.

”Säbnuntwintig”.

”Fifuntwintig”.

Maskinen saktar.

”Fifuntwintig”.

”Achtain”.

Maskinen saktar ytterligar.

”Viertain Fodn knapp”.

”Tvölv Fodn”.

”Tvölv Fodn” sjunger han entonigt utdraget flere gånger, så som jag tänker gossen Samuel Clemens i tiden på Mississippi hörde flodbåtkarlarnas ständiga ”mark twain”.

”Tvölv Fodn – – tain” ropar han plötsligt. Det är tio.

Stopp.

”Tain knapp”.

”Neen Fodn”.

Back i maskinen. Signal till ankarvinschen – krrrtsch – och där ligga vi. Med Indiska oceanen omkring oss, fri horisont åt alla håll och icke mera vatten under kölen än hvad båten själf är djup.

”Och hvad blir det sen?” frågade jag gamle Johann som putsade mässing vid rökhyttsdörren.

”Sen? Sen blir det naturligtvis flod och då gå vi in”.

Javisst. Efter fem timmars behaglig hvila satte vi kurs på land och en tunn strimma bådade kust. Den var så låg att man inte ville tro det. Någon hemlig vall skymde verkligheten. Men i det låga kröp en rad hus fram, en siluett af tak och trän och en kaj och två ångbåtar. Farten saktade, ankaret spelade och där lågo vi stadigt på Beiras redd, mogna för alla de svarta öden och äfventyr himlen funne för oss lämpliga.

De voro nog icke många. Vi firmor stego i en benzinbåt, som styrdes af en grek och chaufferades af ett par kaffrer – de lära ha talang för motorer – och med ett beställsamt knatter sneddade vi öfver till Afrika. Här måste alla farkoster också i lugnväder röra sig som hundar, halft med sidan förut, ty tidvattnen strömma af och till med en besynnerlig kraft. Dessutom vältra sig frigjorda flodmassor ut genom hamnen, så att vid ebb en ännu större drift pågår än annars. Man kan se trän och kokosskal och kanotbitar rusa ut mot hafvet som om de flydde.

Beira lär ha 1 000 bofasta invånare. ”600 negrer, 200 portugiser och 200 hvita”, sade löjtnant v. Gusmann. Denne uppgaf äfven såsom orsak till hafvets fula kulör att ”det ju är här portugiserna bada”. Detta är dock en af dessa billiga insinuationer Europas öfriga folk ständigt tillåta sig. För min del är jag öfvertygad om att portugiser alls icke bada i detta haf.

Hvad som emellertid utgör Beiras största egendomlighet är att staden och en stor del af bygden ej förvaltas af portugisiska regeringen utan innehas af ett aktiebolag, Companhia de Moçambique, hvars chef till synes är portugis och hvars pengar äro engelska och franska. Nästan hela den vidsträckta kolonin Moçambique, stor som Skandinavien, är på detta sätt utarrenderad åt privatsyndikat (utom det sagda fungera Companhia de Njassa, C. Zambezia, C. Inhambane och C. de Gaza). Dessa betala åt Portugal årliga arrenden och hafva inget annat intresse än att suga ut landet och dess svarta befolkning. Negrerna här skicka sig såsom de gjorde det för 100 och 200 år sedan, d.v.s. slafviskt skyggt. I Kaplandet och Natal vandra de på trottoarerna bland de hvita. Här få de bestiga gångbanorna endast för att komma in i husen och ut tillbaka. I Beira träder ingen neger fram till en disk eller en postlucka så länge en hvit står där.

Belysande för handelskompaniernas suveränitet är att t.ex. Companhia de Moçambique ger ut egna frimärken och brefkort för Beira, medan regeringens frankotecken icke gälla. Såsom på ironi har kompaniet efter Lissabonrevolutionen 1910 i likhet med höga kronan låtit anbringa ett rödt eller grönt ”Republica” snedt öfver märkena. Detta betyder absolut ingenting, ty originalklichén bär af gammalt hvarken någon kungabild eller ens Portugals namn, utan ett lokalvapen med två elefanter och texten ”Companhia de Moçambique”, rätt och slätt. Sällskapet har väl i alla sina dar utgjort en republik. Men den lilla stämplingen lönar sig – jordens fem millioner filatelister måste anskaffa kompaniets frimärken en gång till.

Beira äger ungefär samma form och utsträckning som Kaskö. Stadens fäder ha anlagt en långsmal centralpark af tamarinder, hvilka ut mot sjön stå som en kuliss. Bakom denna fyllas emellertid inga förväntningar, utan där tar släta Afrika vid utan minsta komplimang. Som rester af ett fordom rikt hufvudhår stretar ställvis en gles palmstubb mot luften, annars är det den oförställda milsvida steppen, där man framtill ser negrer luffa och mot fonden små rökar bolma i gasset.

Beira. Att Mattsson tar till Kaskö som jämförelseobjekt behöver inte förvåna: han var representant för Kaskö i de sista ståndslantdagarna 1904–1906 och fick bland annat järnväg dragen till staden. Rijksmuseum, Amsterdam.

Gatorna i Beira – en lång och flere små – hafva goda cementtrottoarer. Körbanan är af djup, mjuk sand och ingen går i onödan öfver. Af hästar, mulor o.d. ses ej en skymt. Trafiken försiggår, likasom å en del andra afrikanska småorter, enligt trolleysystemet, som i sanning är särdeles praktiskt där arbetskraft fås nästan gratis. Långs midten af gatan ligger ett primitivt smalspår (55 cm:s vidd), på hvilket dressiner skjutas af kaffrer. Dels är det varufordon, dels personvagnar. Dessa senare äro syndigt bekväma att sitta i. De ha soltak och rymma två à tre personer i bredd. Baktill finnes den tvärstång som negerparet fattar.

Det bär af med en betagande fart och det enda genanta är afstigningen. Ty lyfter man handen eller ropar för att signalera stopp, fatta niggrerna det som ett uttryck af entusiasm, hojta högljudt tillbaka och spänna i med dubbel kraft. Vi lärde oss aldrig huru man skall stanna en trolley, utan nödgades vanligen åka ända tills stan tog slut. Och sedan tillbaka tills den igen tog slut.

En af firmorna försökte hoppa af i flykten. Han föll visserligen mjukt, men ännu följande dag rann det sand ur fickorna. Kaffrerna hade oerhördt roligt, slogo sig på knäna och uppfattade tydligen saken så att vi två andra i kärran hade kastat ut vår kamrat. Observeras bör att alla trolleys äro privata. Man kan icke utan lokala relationer, t.ex. per tyska konsuln, bestiga en af dem. Hvarje ekipage bar en hel mängd små nummerplåtar och det betyder att de och de herrarna dela den vagnen. De betala trafikafgift till kompaniet, men ingen lega per gång.

Då anläggningen är enkelspårig och omfartsställena ligga glest, kunna kollisionstillbud icke undvikas. Därvid gälla vissa regler. Lasttrolley backar alltid för persontrolley. Af två persontrolleys backar den eventuellt mindre besatta. Mötas lika stora sällskap, krusas det ömsesidigt, hvarefter båda backa. Sedan rusa de fram igen och den vagn, hvars negrer varit raskare, får därpå avancera. Så utlades saken af major domus på Savoyhotellets restaurang, hvilken nämnes såsom ett af de ställen i Beira där man vid växling får rätt igen.

Gatuvy från Beira ur En herre for till Zanzibar. Som talesman för det moderna tar Mattsson gärna fram sådant som går på räls. Guss Mattsson, En herre for till Zanzibar, 1914.

Vid en punkt af hufvudgatan ligger finkan – alldeles som i Kaskö – och har två runda gallergluggar, genom hvilka negerfångar klagande räcka ut små flätade väskor. ”Köp nu, very good Massa. En shilling paret”. Det mot järnet tryckta ansiktet bär ett lidande uttryck. Likväl är alltsamman ett skoj, hvilket ock den välfödda fångens efteråt grinande uppsyn styrker. Väskhandeln är nämligen vaktens affär. Han köper pjeserna på torget för några reis och har sedan inhysingarna att med god vinst sälja dem gallervägen. Mannen stod hela tiden vid hörnet och kontrollerade.

Två af Taboras damer kommo ombord med en dyr laddning portugisisk fångslöjd och hatade oss på kvinnors vis när de fingo höra sammanhanget. För öfrigt tror jag att karlarna i häktet alls icke voro några fångar, utan momentant inpraktiserade husnegrer, som vakten hyrde för sådana dagar då de goda Europa-passagerarna väntades.

Förhållandena i småstäder skapa ofta något främmande kombinationer af varugrupper i butikerna. Vid storgatan i Beira har man i den vägen känt inget tvång. En affär säljer järnvaror och potäter. En perukmakare sköter i raksalongen tobakshandel och bar. I en bod får man vykort, skjortor och frukt, i en annan skoplagg och fisk. Jag gjorde ett fantastiskt försök att leta fram en bokhandel. Det lyckades. Midt inne i ett slags varuhus, där det till en början fanns koffertar, borstar, hattar och lås, var en half disk belagd med engelsk litteratur, fördelad i de från Kap uppåt sedvanliga grupperna: böcker à 6 pence, 9 pence, 1 shilling.

Där fick jag lösnummer af Beiratidningen (The Beira Post), som på tredje sidans sista spalt har portugisisk text med det viktigaste ur den engelska. Här måtte således finnas ett par literata lusitaner. Kanske fördrifna monarkister med fäderneärfd bildning. Bladet innehöll en mängd för oss nya telegram och lästes med vördnad. Den som dagligen får sitt färska blad kan knappast helt tänka sig in i vårt journalistiska läge. Vi äro komplett okunniga om hvad som i världen sker. Blodsdådet i Sarajevo meddelades oss per trådlös telegraf utanför Svakopmund dagen efter händelsen. Men alla andra notiser ha stannat bortom horisonten.

Hvad mig personligen beträffar, van att dagligen tugga några inhemska och några utländska blad, har det miraklet inträffat att jag kan behärska min melankoli, ja hemskt att säga icke ens saknar lektyren. Mitt herrskap, vågar jag hoppas att bli trodd när jag förkunnar att man kan lefva utan tidningar? Och detta fastän man hemma dundrar och gnisslar när bladet dröjer 15 minuter utöfver vanlig tid.

Så smattrade vi igen ut till Tabora. Båtkaffrerna buro nu hvar sin halfva cigarrett bakom örat och greken rökte cigarr. Där hade alltså någon Maecenas nyss strukit i farvattnet. Vi kunde icke vara sämre. Negrerna erhöllo en hel cigarrett per man. Den kröp in vid det andra örat. Och greken fick ett par cigarrer, med villkor att han omedelbart tände den ena och stack den i sin lediga mungipa utan att aflägsna den tidigare pjesen. Mannen gick ytterst motvilligt in på arrangemanget, men då han i nekande fall gått miste om cigarren nr 3 var där ingen annan möjlighet. Högbåts-Fritz, som tog emot oss vid trappan, trodde att motorkaptenen blifvit tokig. Denne bolmade emellertid kallblodigt sina två Bismarckpinnar på en gång, men så snart sista man var ur båten, flögo de. Bak hvar sitt öra.

Beira på håll var emellertid nu ganska förtjusande. Kvällskenet gaf med långa skuggor en orientalisk relief åt det lilla husgyttret, tamarinderna fingo något af åkallan öfver sina lyfta grenar. Slättens färg blef himmelns, rökiga purpurstrimlor glödde en stund.

Det var en indisk afton, det kom med ens öfver mig när jag bland de till kvällsbön på däcket hukade fezerna såg en goamans turban. Det var himmeln från Agra, sådan den lyser på en bild i mitt hem. I de tider Portugal härskade öfver hafven och byggde städer upp långs Zambesi, städer som ha endast namnen kvar, var allt detta Indien.

Det var fjärran och främmande tider. Och före dem lefde mycket. Alltsamman kom nu på en gång farande, kom samman uti Beiras solfallstimme och fyllde sinnet. Det var profetens stund och alla själars vaka.

”Konung Salomo byggde en flotta i Esjon-Geber, som ligger vid Elot, på stranden af Röda hafvet i Edoms land. På denna flotta sände Hiram af sitt folk sjökunnigt skeppsmanskap, som åtföljde Salomos folk. De foro till Ofir och hämtade därifrån guld, fyra hundra tjugu talenter, som de förde till konung Salomo”. Så berättar första konungabokens nionde kapitel.

Hiram var konungen af Tyrus. Hans folk hade ofta besökt Ofir och samlat guld där, guld, stenar och doftande almugträ. Hvar låg Ofir? Därom hafva de lärda tvistat och de tvista än. Men den som läst den store Afrikamannen Carl Peters bok ”Im Goldlande des Altertums” (1902) har svårt att hysa en annan mening än hans, att Ofir var det nuvarande Mashonaland i östra Rhodesia, där öfver 500 urgamla guld- och kopparminor upptäckts. Redan medeltidens araber sökte just här bibelns Ofir.

Var alltså metallen i Salomos tempel från grufvorna på Matebeleslätten, måtte hans och Hirams flotta hafva legat just i denna vår bukt, den till guldlandet närmaste. På denna redd, framför denna låga kust, i denna samma böljegång mot steppsanden gungade de för 3 000 år sedan, galererna från varfvet vid Elot. Samma ljus som i kväll dog bort, göt sig öfver de långa raderna judar med deras hackor och öfriga tyg. Samma skuggor som nu sjönko, bredde sig öfver dem, när de med höjda facklor bröto in i skogen, på virriga uthuggsstigar, mellan glimmande djurögon. Och den sol i morgon lyser, brände kropparna af dem som stupat i dynerna.

Där, rätt i väster, låg landet Ofir. Därifrån kommo Hirams och Sabadrottningens gåfvor till Den strålande af Israel, som sedan lät 70 000 besegrade män hamra guldet mot cypressvirke och pelarsten.

Nu korsar man Ofir i salongsvagn från Beira. Det är 350 km till Massi-Kessi, midt på guldslätten, och biljetten kostar 3 pund 10, första klass. Please, the train is starting.

Före Salomo och Hiram, före sabeerna voro dock andra här. Hottentotternas ursprung är mycket dunkelt. De äro inga negrer i vanlig mening, deras grundfärg är icke svart eller brun, utan gul. Deras typ är ofta utprägladt mongoloid och stundom kunde man bedyra att ett presenteradt exemplar hottentott ej är äkta, utan helt enkelt en smutsig malaj. Antropologerna stå därför icke främmande för uppfattningen att hottentotterna äro afrikaniserade asiater. Häpnadsväckande åldrig kineskultur är ju konstaterad både i Mexiko och Peru, vida äldre än alla aztek- och inkas-kulturer. Om nu mongolerna på sina spröda yachter djärfdes öfvergå Stora Oceanen, huru mycket säkrare hade de då icke i kustfart nått östra Afrika? Man har ock positiva indicier för att de gjort det.

Alltså mitt herrskap, i tider hvilka voro Salomo ungefär lika nära som tempelbyggnadens jubeldagar oss, lågo här i Beirasanden uppdragna tiotal stora djonker, bevakade af några gula små figurer, medan massan af besättningen ströfvade långs kusten, en del ock längre in mot land. De buro påsar med ris och krokiga knifvar. De ropade gällt åt hvarandra och spejade spändt öfver landet. Samma sol, samma sand, samma leende bölja – –

Och före dem?

Det är ursinnigt gammal mark som hvilar där under kvällshimmeln. Beira betyder sand. Beira Velha borde det heta, Beira det gamla. Icke för det skröpliga nästets skull, men för sandens. Denna har väl låtit vinden tusenfaldt bädda in och blåsa bort judespår, kinesspår och spår af de stora trampdjuren, som i ett grått förgånget bökade bland ebbens musslor. Men den är alltjämt hvad den evigt var, mattan för guldgårdens port.

Helt sakta trängde genom andakten en melodi, tätt öfver min axel hörde jag några gnolade ord, besynnerliga ord:

”Auf einem Simili-, Simili-, Simili-, Simili-Schiffchen
man nimmt ein Apéri-, Apéri-, Apéri-, Apéri-tifchen”.

Det var löjtnanten, som leende bjöd på födelsedagsbål, en djup bål.

O Beira Velha, hvad är ditt gamla gull mot stundens pärla! Vid 11-tiden reste vi oss och tömde en skål för Nebukadnezars minne. Sedan gingo vi ut och sågo på sydkorset. Förlänger man dess hufvudaxel sju gånger kommer man till himmelens sydpol. Vi kommo alla till himmelens sydpol utom v. Gusmann, som hade födelsedag. Han såg en liten ängel vid femte förlängningen och kom aldrig förbi.

XX. Madagaskar förbi.

En tapper liten ångare med tysk flagg förut och fria riksstaden Hamburgs vid akterstången mötte oss utanför Chinde. Det var tyska Ost-Afrikabolagets steamer Kadett, hvars enda men ansvarsfulla plikt är att förmedla post- och passagerar-trafiken mellan Zambesideltas hufvudåder och de stora linjebåtarna, som den ofantliga svämsandsbarren fullständigt utestänger från land. Taboras ankare föll så vida ute till hafs att Afrika var blott ett naggadt streck för vårt öga. I strecket var ett långt afbrott – flodens mun.

Chinde är en stor stapelplats, arrenderad till 1990 af engelska bolaget Companhia de Nyassa, men lasterna gå genom Beiras hamn. Där gåfvo ock vi ifrån oss rara lådor med världens goda, hvilket bullersamt radades i bukiga skutor med låg tackling, från och med den betydande pråmen Ascan till den smäktande lodjan Lili. Allesamman seglade sedan nordöfver, till landet innanför barren, och i deras ställe kommo andra med mycket majs, som i knippen om tolf spända säckar försvunno i vårt storrum.

Två negrer som bullrade vid luckan välte öfver kanten och föllo på nacken i det första majsbolstret, ansenligt djupt. Till straff vinschades de upp tillbaka direkt vid kroken, där de handhängde med munnarna mot hvarandra. De c. 150 andra negrernas förtjusning var enorm. Vinschmannen, också svart, lät maskinen stanna när kroken nått högst. Det verkade nästan inkvisition. Man motsåg med obehag ett nytt och svårare fall. De två hängande gåfvo icke ett ljud ifrån sig.

Slutligen anbefallde basen långsam firning, långsam. De kvästa logo likväl helt hjärtligt när de ändtligen kände däck under sulan. Någon sände ned en trösterök till dem. Det gick ett mäktigt sus öfver pråmarna och däcken – ”dom fick tobak, dom jäklana”.

Vid öfvergången till kustbåten måste åter ”the basket trick”, den hängande korgen, tillgripas. Här hade den tak. Men i stället var dörren bredare och två tittgluggar läto en se huru de inneslutna gästerna höllo sig fast vid säkerhetsöglor, medan korgen pendlade och stötte. Såsom öppnare på Kadett tjänstgjorde en hvithårig neger, hvilken med största beställsamhet knöt upp rigelrepet för hvarje ny laddning passagerare. Inte en penny belönade hans möda, som var tiofaldig mot de europeiska krogdörrhajarnas. Med Kadett lämnade oss en grupp kvinnliga missionärer, hvilka i hisskorgen skreko lika okristligt som andra fruntimmer, äfvensom en manlig, som forslades allena och måste sitta på golfvet, eftersom han höll blomkrukan och petroleumköket.

I sista korglaget var en af linjens höga Hamburgdirektörer med fru. De hade följt oss från Mossamedes till Kap och från Lourenço hit. Befälet, mästerkocken och hela båten drogo en befrielsens jättesuck – har herrskapet aldrig hört en båt sucka? – och den kvällen togo kaptenen och dito maskinchefen en dubbelbambu. Detta är en mäktig drink med åtta element. Vid däckskonserten befallde de orkestern att öfver programmet spela ”den schönen Choral Puppchen” som gick tre gånger. Så behagligt är det när en direktör försvinner med sin fru. Dock bör tilläggas att dessa voro allmänt omtyckta och att sucken blott gällde den officiella spänning som i deras närvaro härskat. Man visste inte hvad som kunnat inträffa. Ett axelbrott, en hyttråtta, en bränd hjärpe. Sällsynta men kritiska ting.

Med djup afund följde jag direktörparets färd. Ty denna skulle från Chinde fortgå med flodbåt uppför Zambesi, hela fem dagsresor, ända till Zumba, där de närmaste katarakterna möta. En gammaldags flat tvåvåningsbåt med lodrät skorsten och skofvelhjul bak, en sådan där från tiderna kring Livingstone. På den finge de sitta under soltak, läska sig med paw-paw och mango, se på det blanka vattnets hvirflar och de dunkla stränderna, där långkanoter prasslande skjuta fram ur buskarna och sönerna till gamla Stanleybärare stå med drypande årblad och titta. Allt detta och hundra saker till komme de att se. Men inte vi – –

Allt var klart, Kadett vände mot väster med signalen ”Lycklig färd!” i topp, Tabora fortsatte norrut. Länge kunde man följa den lilla landsmannens gungande kosa och helt säkert lyssnades där till det yttersta efter vårt hornkapells marscher. ”Muss i denn, muss i denn zum Städtele naus, zum Städtele naus, und du mein Schatz bleibst hier.” Solen strök blossande mot landet vi miste och som en rad förvista hängde vi öfver räckverket – vi som fördes mot norr.

I den natten voro vi länge vakna. Salongbelysningen upphör vanligen kl. 11. Men enstaka lampor brinna till morgonen så att man godt kan läsa i en vrå. Skönast är dock att fylla liggstolarna på däck och tillsamman tiga om varandet efter detta.

Nymånen hade åter tändt sig, med hornen uppåt likasom i Guinea, och ehuru ännu blott första kvarteret var illumineradt, tyckte man det glänsa i vattnet som af fullmånsgatan hemma. Passaden strömmade upp från sydost och var svårt smeksam. Den tog riktigt om en, varm och spörjande, och man kände sig förälskad i någon som skulle komma med vinden.

En natt, en dag och en natt. Fyren vid Moçambique lyste före tolf upp med klart sken. Glesa stadslyktor tindrade längre bort och två gröna landeldar angåfvo linjen långs hvilken udden skulle rundas. Vattnet här är fullt af bankar och ref, som växa, brytas och flytta. Korallerna bygga, hafvet raserar och efter tio, tjugu år vet aldrig någon kapten om det gamla kortet stämmer. En af Woermannbåtarna fick här i fjol stadigt och oväntadt underlag på 90 fots vatten. Det kortet torde visserligen ha varit af anno 66, men befälet ansåg sig dock kunna svärja ett tag, innan full back sattes till.

Tabora gick fram nästan på tå, ej olik en ung man med hemliga afsikter, och stannade tvärt tämligen långt borta, som om en dörr knarrat.

Det är ganska tjusigt att i mörker ankra framför en gammal stad, den man inte ens sett bilder af, och i soluppgången tömma hela vyn på en gång som ett glas vin ur en uppgräfd flaska.

Moçambique, som ligger på en ö, är portugisisk forntid. Sin blomstring hade orten kring 1560 och sedan dess vegeterar den, synbarligen ganska litet förändrad. Tullhuset berättar på en porttafla att det renoverats 1791. Ett visst något i fasadernas färger, en skymt af skulptur vid dörrar och balkonger vittna svagt om tradition från conquistans dagar och kanske ock från arabtiderna. Vilda gamla fikonträd i krokota led visa en väg till fortet Sao Sebastiano, byggdt 1503 af sten från Portugal, och där kan man betrakta hafvet genom skottgluggar, i hvilka några framladdningskanoner på spruckna trähjul i tvåhundraårig impotens siktat. Också några nyare stycken finner man. De hvila under presenning och när man försiktigt lyfter den ser man gjutåret: 1863.

Detta kort från Moçambique, första huvudstad i portugisiska Moçambique och numera ett UNESCO-världsarv, föreställer kyrkan Santo António. Poststämplat den 27 juli anlände kortet till mottagaren den 6 mars följande år. Åbo Akademis bibliotek, Handskriftssamlingarna, Guss Mattssons samling.

Fortet är f.ö. portugisiskt statsfängelse och det hör till seden att man på gården köper äpplen och räcker dem in genom gallren. Någon visste att de segaste monarkisterna från moderlandet sutto här och det stämde en melankolisk, ty så öppen denna flacka borg ligger för tropiksolen året om måtte den vid dagligt bruk utgöra ett helvete. Likväl voro med tre undantag alla de anleten, som visade sig bakom järnstängerna, negrers och mulatters. Och de tre hvita utgjorde så fulltecknade banditfysionomier att de inte kunde röja några politiska ideal. Huruvida i den otillgängliga inre delen andra fångar dvaldes, fingo vi ej klart för oss. Bespisningen var det i hvarje fall fröjd med, ty hvarenda stackars halunk såg glad ut när han tog emot sin ranson. De starka tänderna foro med ett hundglufs in i äppleköttet.

På en af stadens gator som äro hårda och släta och helst sakna trottoar mötte vi en gulbrun onkel i nattmössa och blå glasögon. Han blottade höfligt sin fläckiga hjässa och sporde på portugisisk engelska om han finge lotsa ”os Capitanos” – motsvarar wienerkyparnas Herr Baron – genom ortens labyrinter. Nej det behöfde han icke, men om hans välvilja kunde mätas med 20 reis och en cigarr, önskade vi ge honom dem. Ytterst bedårad gick han in på förslaget och tillönskade os Capitanos gentilissimos långt lif och vackra kvinnors sällskap, hvilket allt enligt hans uppgift fanns på orten att tillgå. Hvad det långa lifvet beträffar sköta i Moçambique anophelesmyggan och tse-tse-flugan efter förmåga om ens befinnande. Hvad det andra vidkommer – ja det är verkligen tänkbart att han hade rätt, ty här trädde den sköna negressen första gången fram i synfältet.

Vi satte oss i en liten skvär vid hospitalet och betraktade infödingarna, som i nästan oafbruten följd passerade just här, mellan mathallarna och den stora negerbyn Messenil vid stadsgränsen. Mest var det kvinnor som färdades, i motsats till Beira där vi sågo endast män. Alla buro hufvudbördor. Fruktkorgar, mattor, ved, risknippen och i synnerhet vatten uti väldiga kalabasser och skålar. Där gick en ung flicka med väl 20 kg fluidum på hjässan. Hon nästan sviktade och man kunde på midjans rörelser se huru tungt det var, frånsedt hvad balanseringen kräfde. Efter en lång stund kom densamma flickan tillbaka, nu med skålen ställd på kant och gled lika säkert och behärskadt fram till brunnen för att igen få den fylld och igen uti solgasset svikta ut till byn.

Detta bärande och detta ständiga gifakt på jämvikten utbilda en oefterhärmligt behagfull gång och en linje som kunde komma tusen bleka prinsessor att blekna litet till. Fyra kristna maskuliner beslöto föra ett estetiskt protokoll. Af 200 Moçambique-negritas gingo 182 vackrare än de flesta européenner vi skådat. De öfriga 18 voro trötta gamla.

I det ständigt växlande, chokladbruna kvinnotåget rörde sig med djupaste gravitet arabiska och indiska köpmän, de förra vanligen under parasoll. Flere af dem buro välmågans säkra symbolum, en värdigt omgjordad buk, och de talade endast rakt fram, utan att se på hvarandra. Enstaka suahelis skyndade förbi dem, sända af sina hvita herrar, och en svart militärpatrull i khaki och högstöflar stampade till högvakten med en liten portugal-gefrejter såsom flygelman. En och annan ricksha dykte upp, men alltid helt omhängd så att innehållet blef okändt.

Besynnerliga verkade negerkvinnor som hade krithvita anleten, målade med något slags rissmink och stundom ådrade såsom vid krigstatueringen hos de forna ny-zeeländingarna. Vi sökte länge förgäfves utforska hvad detta betydde. Tillsamman med de svulstiga ansiktsdetaljerna och typen i öfrigt gaf det mjöliga pålägget en hemsk totalitet af klown och gammalt lik. I en bod fingo vi slutligen veta att negrerna nyss begått en religiös midvinterfest, vid hvilken de yngre kvinnorna pläga hvitmena sig. Det som jag tolkat såsom afsiktlig ornering var endast spår efter inbördes nagelrasp från konversationsstunderna vid brunnen.

Lyckligt att jag erfor detta. Huru lätt hade det icke kunnat ske att någon ung estetiker eller etnolog i hemlandet af mig fått diskret anvisning på ett utmärkt afhandlingsämne: ”Moçambiquenegressernas ornamentala konst, jämförd med maoris tatuering. Ett bidrag till frågan om bantustammarnas förmodade invandring från Melanesien”. Han hade tackat, packat och rest till dessa kalkrappade dulcineor, samt med nästa lägenhet återvändt och skjutit mig.

Tydlig var bristen på européer i detta antika näste. Portugiserna sky likasom boers icke kroasering med infödda och bastardtillverkningen har länge pågått här utan egentlig hejd ehuru de hvita och de halfhvita äro stora negerförtryckare och slafhandlarpiskans hvin i Moçambique ännu hör till naturljuden. En kärleksfull, medelålders plantageägare på fastlandet närmast invid har autentiskt 178 barn, allt halfblod. När dessa rader publiceras är uppgiften likväl föråldrad.

Någon föreslog att vi till omväxling skulle uppvakta guvernören. Sådana besök lära upptagas mycket väl och vara minnesrika. Ceremonielet hade emellertid fordrat svart dräkt och det knäckte oss. När man redan i tunnaste hvita kostym transpirerar intill anständighetens gräns, är blotta tanken på en marsch i svart outhärdlig. Vi vinkade alltså vänligt mot styresmannens solstekta våning och hasade oss sidlänges långsamt vidare uti de smala skuggor några takkanter skänkte. Aktningen för ortspotentaten tilltog ofantligt när en tullfunktionär upplyste oss om att densamme lyfter öfver en million i årslön. Verkligen ett vederlag för landsförvisningen. Senare förnummo vi dock att mannen menat en million reis, hvilket är omkring 5 000 mk. Det gladde oss att vi icke uppvaktat en så enkel herre.

Vid återkomsten till landningsbryggan möttes vi af ett tjut. I vattnet kring trappan trängdes några tiotal negrer, som hötte, skreko och vinkade. De ville bära oss och några andra resande ut till båten. Ebben tvang en att lyda dem. Det hör inte till det allra bekvämaste att rida neger. Man placeras icke à la saltsäck, hvilket vore angenämast, utan måste sätta sig på två individer samtidigt. Dessa maka sig tätt ihop och fatta om hvarandra med innerarmarna. Passageraren intar säte mellan deras hufvuden och har hvarken fot- eller handgrepp. Om den ena mannen halkade aldrig så litet låge man omedelbart på korallen den fina. Firman Hertzog försökte hålla sig fast vid bärarnas öron, men dessas oljighet öfvergick hans fingerstyrka. Omsider nådde vi dock en liten motorbåt, som förde oss till en större dito, hvilken bragte oss ombord. Våra tolf à fjorton niggrer löpte vidare långt ut och fordrade häftigt sixpence utöfver taxan. De hängde sig vid relingen och tycktes oslippliga.

Då reste sig en af våra annars ej mycket högt värderade portugisherrar, pekade någonstädes hän och ropade papa. Det hade en underbar verkan. Samtliga skrikare tystnade på en gång, kastade om och simmade och löpte mot land för lif och salighet. Det var för oss en gemensam nyhet och ett herrans mirakel att man med Hans Helighet Påfvens blotta namn kan förjaga negrer.

Portugisen upplyste emellertid att suaheli-ordet papa betyder haj och att han alltid brukade skrämma vattennegrer med det. Vadandet vid Moçambique är i själfva verket en icke liten hasard. Vi fingo en mängd äfventyr till lifs. Sålunda hade en gång flere hajar samtidigt styrt in mot ett stort bärarlag. Det uppstod panik och två af negrerna läto en tung engelsk fru falla i vattnet. Då vände i ett nu hela stimmet och flydde till hafs. Hvaraf det vill synas som om begreppet mama – – ja hvad blefve det inte för en betraktelse. En annan gång skall en haj ha slukat en lytt karls träben. Mannen bärgades, men klagade högt när han såg hvilketdera benet som gått åt. Ty det hade varit urhålkadt och rymt en förmögenhet af staplade kopparmynt.

Det var synd att man icke kunde stanna någon dag längre i den underligt stelnade staden, en af de mest isolerade bland orter af motsvarande betydenhet i det förgångna. Men Tabora var otålig, hon ville ändtligt lämna Madagaskars breddgrader och portugisiska steppstränder. Närmaste mål var nu Zanzibar, tätt under ekvatorn, och där skulle ny himmel lysa, ny jord grönska, nya horisonter suga ens hungriga blick.

En skön och lång hafsfärd låg före oss och vi delade dess lediga timmar mellan musik och studium af suahelispråket. I den förra punkten hade någonting nytt och remarkabelt tillkommit: en violinspelande ung professorska, gift Young i Johannesburg, född Wildner i Würzburg. Det var inte någon vanlig fioltant af det bättre slaget, utan en mästarinna, som i portföljen hade bl.a. Sibelius violinkonsert med hundöron – märk det – och spelade speciellt Kreislerpjeser så att man kunde bli smått tassig af välbehag, icke minst tack vare violinen som var en femsiffrig dyrbarhet.

I den andra punkten åter bade vi att respektera tvånget af genuin negerkonversation uti den klunga af fyra hamnar – Zanzibar, Daressalam, Tanga och Kilindini – vi snart komme att hemsöka. Seidels opraktiska lärobok i suaheli kröp fram i många exemplar och några af oss togo berlitz-lektioner bland manskapet på mellandäck. Det första jag fick veta var att flicka, kvinna, hustru, mormor, svärmor heter bibi. Denna förtrollande kollektivism lofvade det bästa för språkets öfriga delar.

Tropiken var öfver oss nu. Alla ventilatorer surrade dygnet om och en deputation rustade sig att hos kaptenen hemställa om s.k. nattskjortslicens, hvarmed förstås rättigheten att i antydda plagg besöka promenaddäcket – damerna om babord, herrarna om styrbord – och i nödfall kasta linnet öfver relingen. Deputationen kom dock aldrig fram, den flöt sönder vid bardörren.

Extrablad tryckt i Dar es-Salaam den 1 augusti 1914: Tyskland mobiliserar och avkräver Ryssland information om rysk mobilisering. Strider mellan österrikiska och serbiska trupper. Belgrad står i lågor. Åbo Akademis bibliotek, Handskriftssamlingarna, Guss Mattssons samling.

Sista kapitlet.1

1.

Zanzibar. Stadens historia.

Zanzibar var fordom ett stort namn, stort som Indiens. Då betydde Zendj-bar ”De svartas land” och var liktydigt med hela Öst-Afrika, somalis, gallas och negrers land, från Röda hafvet till Sofala, och så långt in som Kifaru med sin tvåhornade nos lät slafjägarna gå. Den gröna korallön i Bagamoyos bukt, den som nu ensam bär namnet, var endast vaktstället vid rikets port och hamnplats för de långa sviktande dhaus, som i sträckfågeltag kommo med monsunen från Rangoon, från Bombay, Goa och Maskat.

Portugiserna, som troget följt Vascos styrbubblor, gjorde 1503 Zanzibar till sitt. Men här var det inte fromma kafferstackare, som gapande togo hvad som kom. Här mötte islam. Efter seklers aldrig hvilande kamp med araberna förlorade portugiserna 1729 sitt tag och Zanzibar blef arabiskt.2

– – –

Allmänna anblicken – pittoresk men ngt skräpig. Sultanpalatset, järnverandor, verkar varuhus eller magasin.

Roffåglarna i hamnen.

Dykarpojkar, tre vrålande i en liten båt, rodde med händerna. – Inga hajar här!

Kramhandlare på däck: hinduer och gvaneser. Dessas frisyr.

Båt i land, rodd af kisuahelis. Direkt till sandstrand.

Promenad i staden. Posten. Sultanporträttet. Myntkonfusionen.

Butikerna. Prutandet. Taktiken. Resultatet. Varuslag. – Araber. Indier.

Gatorna. Virrvarret. De pittoreska vrårna. Gamla torn med trän på. Ödlor. Snidade dörrar. – Gula fångar. –

Basargatan. Inder. Araber. Typer. Kvinnorna. En del beslöjade. Brunnskvinnors gräl. Fotograferingsrädslan. Matvarorna.

Tyska klubben. Africa Hotel.

Lukten i staden: nejlika, kopra, kurry.

Jättebananer. Leeches. Stora mandariner. Kokosmjölk.

Inhemsk läkare. Såg ledsen ut.

Utfärd med auto. 28 miles. 7 personer 30 rupies.

Skildring (doktorn, Hoffmann, Beuster i en, sedan fru Tuaillon, Sachers, Beetz o. jag).

God fart. Film-fart. Skickliga chaufförer (indier).

Palmer, manjos, nejlikträn, negerhyddor, mötande (Kiplings väg i Kim), honnör!3 Hafvet.

Hed, buskar, å, neckrosor.

Gamla sultanpalatset. Röda blommor. ”Lödderfrukter”. Bi-boet.

Zebuoxar, getter, höns. Glesa hyddor, hyggligt, välklädt folk.

Härlig färd (3–½ 6).

Varia: Fru Tuaillons apbett.

Kopraberedningen (palm från 6:tte året, 5 mk per år) (3 rup.)

Nejlikberedningen.

8-skottet.

Aftonbelysn. i sultanpalatset.

Gerlach o. Aga-Khan4 (dennes bekymmer).

Krigsnyheterna på kvällen.

”Elisabeth” – ”König” – Bombay.

Små öarna (Böcklinska). –

Hvita åsnor. – En svart – en medelgod åsna.

Öfverfarten till Daressalam. 370 indier ombord, som hyllat Aga Khan.

Slagsmål om platsen på förluckan. En sky af olika färgade mattor från båda sidor. Kvinnor af skilda kast. En 15-årig hustru med tre barn. – Smycket i vänstra näsvingen (t.o.m. diamanter).5 – Hela taflan otrolig färgprakt. Senare tälttak öfver. – Inte mycket skrål.

(Olika sätt att gestikulera: negern, araben, juden.)

En del passade på att sälja apelsiner.

Karantänsläkarens fråga om de 370 äro friska! (Detta hade bort konstateras på 3 ½ t.!)

Daressalam 31 juli. Redan i Zanzibar krigsrykten (Österrike–Serbien.)

Vid infarten mötte oss kryssaren Königsberg. (Vi lågo för ebb-ankar). Den stannade och sände båt. Obs. karlarnas låga halmhattar med svart band o. kant, lifgördlar påsatta! Ytterst precis rodd.

Anmäldes att Königsberg fått order gå ut ur hamnen, fullt stridsberedd. (Senare uppgafs ock att man skulle varskott Tabora om utlagda minors läge).

Idylliskt vacker hamn. Palmuddar. Adansonia i flera stora explr.6 Snygga hus. Kyrkor.

Talrika officiella roddbåtar (tull, lots, läkare, guvernements, post etc.)

Enstaka rop: ”Ist das Bier kalt?”

Några in till staden. Nu allvarligare krigsrykten. T.v. dock trankilt. (Det var fredag kväll. Söndag 2 aug. skulle Tab. åter afgå).

Lördag morgon 1 aug. anslag å båten: ”Wegen der drohenden Kriegsgefahr müssen sich die Passagiere jederzeits bereits halten, sofort an Land zu gehen.”

Detta väckte ganska allmän nervositet.

Jag till staden. Ordnadt, men tyskt. Fångar, kedjade, arbetade.

Extrablad! (Tysklands fråga t. Ryssland). Delades ut af negrer.

Besök å tidningens boklåda.

D:o å Bezirksamt (ingen tid med mig!).

Nästan hela dagen permanent oro. Misstämning.

Bankrusning. Växlingsförlustklagan.

Beuster å sin hotellveranda. Bjöd mig vänligen sängplats i hans rum.

Åter ombord. Packning. Resesäck köptes. Rykten – ”Ryssland 70 000 man in i Österrike – Frankrike förklarat krig – Huru skall England förhålla sig?” –

Anslag: ”afresa sannolikt söndag kl. 12.” Medveten bluff.

Hvarje signal oroade: nu går det lös, nu måste vi i land.

”Tabora” och samma linjes fartyg ”Somali” ställda under militärkommando (kanonbåten Möwe).

Kaptenen nervös och jäktad.

Mot e.m. inga nya underrättelser, blott ett telegram om att kaisern hållit gudstjänst, hvilket bevisade att telegrafen ännu fungerade. Förbindelsen sades tidigare varit afbruten.

På kvällen litet lugnare stämning. Musik. (Också violin + piano).7

Berättades att trådlösa i Daressalam (100 m högt torn) haft direkt förbind. med Berlin. (Tidigare kändt att Togo haft det).

Dr Pfaff från ”König” (Bombay-linjen) och hans vanor.

Härlig kväll. Liflig lastning å en järnvägspunkt vid sken af 6 magnesiumfacklor. Regeringen retirerar till byn Tabora, säges det, och arkiv etc. föras dit, så ock militär.

Lugn natt.

Söndag morgon 2 aug. Ljuflig, stilla dag. Stewarderna få ledigt. Det bevisar att man ej för denna dag väntar ngt nytt. (”Tabora” har linjeorder att t.v. kvarligga, ”Feldmarschall” ligger i Tanga).

Någon post ha vi icke fått. Det säges att den t.v. kvarhålles.

Löjtn. v. Gusmann fick ett telegram från sin mor i München, afsändt i går kväll.

Amerikanen Quinon meddelade mig att han köper en dhau och seglar till Zanzibar (c. 15 t.) för att slippa den obestämda väntan. Från Z. forts. han till Mombasa och därifrån med eng. fartyg hem.

Annons om att på grund af väntetidens obestämdhet enklare matordning ombord. Ej dock mycket märkbart.

Måndag 3 och tisdag 4 aug. förflöto utan omvexling – tills tisdag kväll anslag om att alla passagerare följande morgon kl. ½ 9 måste lämna Tabora.

Nervös och olidlig stämning, i synnerhet hos de sjuka, såsom amerik. porträttmålaren Besser och skotten-afrikanden gubben Bonna (Bonar?), halt och bronkitisk.

5 aug. Allm. debarkering. Jag den sista som for. En del noter och souvenirer blefvo. – Precis ½ 9 gled Möwe upp vid Taboras styrbordssida och gjorde an.

Virrvarret vid tullen.

Hr Betz skaffade å Fürstenhof rum åt mig o. sig (à 7 ½ rup. = fmk 12 ½).

Hotellet, läge och egenskaper.

Herrn o. frun o. boys o. publiken.

Omgifningen: negrer, indier, syrier, greker. Askaritåg. Fångar bärare.

Tre alarmskott (= samling af allt vapenfört folk vid järnv.-stationen). Hr Schmudy öfverlämnade krogen och sin hafvande fru i min vård. ”Händer något så för henne till katolska lasarettet.” – Ingenting extra, blott mönstring.

6–7 aug. Engelsmännen i sikte. Diskussion härom.

Allmänt sittande å Kaiserhofs sköna terass. – Lejonunge, 3 mån. gammal.

”Patriotischer Abend v. Otto Gerlach”. – Stämningen tryckande. Allmän ovisshet. Också myndigheterna syntes mycket nervösa, orders och kontraorders om ångbåtarna.

Vistelsen å Fürstenhof olidlig. Nätterna igenom buller, rop, galande etc. Om dagarna plebsdebatter på nedre botten.

Ljuspunkter: de gula ödlorna i taket och väfvarfåglarna i palmen utanför mitt fönster. Dessutom ett slags vackra gullgula Oriolus-artade fåglar.

Daressalam 8 aug. (lördag).

Skott på morgonen (3 tyska alarm-, 6 engelska skarpa, 2 tyska för sprängning af telegraftornet). Stor uppståndelse. Negerpanik. Engelsmännen sköto öfver staden (parken) och hamnen. Intet af deras skott träffade tornet, ett for 30 m förbi (det närmaste, sades det). Säges att tyskarna sprängde tornet på anfordran af engelsmännen. Tyska flaggan ströks på guvernörshuset, så ock vid inloppet, och hvita flaggor hissades. Kanonbåten Möwe (Vermessungsschiff) rustades fullständigt af – sades på kvällen hafva sprängts, troligen vid inloppet, där redan en torrdocka af tyskarna sänkts – och linjebåtarnas trådlösa telegrafer aflägsnades. (Koenig; Feldmarschall; Tabora var lasarettbåt och hade röda kors målade på båda sidor, hvilket föreföll som en komedi enär extra sjuka i större antal än hvad staden kunde i sina lasarett sköta knappast vore att vänta). –

Daressalam 9 aug. (söndag).

Utdelades telegram att Sverge förklarat Ryssland krig och Finland o. Östersjöprovinserna vore i uppror, hvilket allt föreföll mig mycket osannolikt. Mina tyska bekanta beredde det emellertid stor tillfredsställelse och jag titulerades numera bundsförvandt.

Åkte med Betz till Kaiserhof kl. 9 ¾. Jag gick till luterska kyrkan där gudstjänst då vidtog (½ 10). Den räckte c. 1 t. Orgelmusiken var vacker, kyrkan sval och skön att sitta i, predikan var täml. underhaltig, bombastiskt fosterländsk.

Råkade vid utgången Sachers, sedan Gerlach och herrsk. Westhausen. Drucko äpplesaft å deras sköna veranda. Hr Westhausen stolt öfver en engelsk granatskärfva som han fått till minne. Mellan palmerna kunde man se kryssarne därute.

Åkte hem t. Fürstenhof till frukost (kl. 12). Hade slutat, då ett bref från hr Beuster omedelbart kallade mig t. Kaiserhof. Möjlighet att tills. med Youngs per eng. kryssaren komma till Zanzibar.

Ytterst spännande och hastiga åtgärder. Lyckades, tack vare det att jag hade alla mina effekter ouppackade. Jag kom med bagaget till bryggan kl. ½ 3 och kl. 3 ¼ kommo engelsmännen med ångslup och roddbåt på släp med manskap. I egenskap af ”russian subject” fick jag följa med och ett tu tre voro vi genom det smala hamnsundet ute på hafvet på väg till kryssaren Pegasus. Längre ute cirklade Astraea.

Farväl’et på stranden till Sachers, Beuster, fru Tuaillon, Betz alltför hastigt. Men det var ej tid till annat.

C. kl. 5 e.m. ångade kryssarna ut. Efter solnedgången med alla eldar släckta.

Intressant ombord. Kanonerna. Signaleringen. Talapparaterna. Alla orders per skrifna depescher. Trådlösa hytten omlindad med stålkabel, litet kryphål för telegrafisten.

Storartad gästfrihet. Te. Viner. Kvällsvard. Kaptenens rum (luckor etc.). Officersmässen. Tiden gick alltför snabbt.

Kapten Ingles o. löjtnant Turner. Uppfångade tyska kode-telegram.

Vid 9-tiden ankrade utanför Zanzibar. Samspråk till efter 11. Sedan i land till Africa Hotel (förbi tullen). Dröjde dock till efter midnatt innan vi voro klara att gå till sängs.

Zanzibar 10 och 11 aug. (månd., tisd.). Hotellet hemskt. Mitt rum. Sängen. Kommoden. Hela huset. Matsalen bäst (på taket). Midt emot mig på 3 m:s håll en böneropare (eeeh, meck meck meck meck). – Dålig luft öfverallt.

Eng. konsulns nyfikenhet. Protokoll. Residenset.

Young fick pengar på National Bank of India.

Ännu en natt. Sedan säkert meddelande om att Pentakota skulle gå kl. 4 e.m. (tisdag d. 11), hvilket ock skedde.

Portugisiska klåbusar å hotellet (c. 25 mk per rum och dygn). De ha nästan monopol.

Affärd med Pentakota. Ända till natten under konvoj af Pegasus. Allt släckt ombord.

Indisk besättning, betjäning, doktor.

Rymligt. – Lök. Råttor. Skönt på däck.

På förmiddagen den 11 aug. lämnade vi det oförgätliga Africa Hotel och roddes med våra 18 kollys och professorskans violin öfver till ångaren Pentakota, som tom, främmande och otillgänglig låg långt ute på redden. Vi rundade den ett hvarf, ingen trappa. När vi för andra gången passerade babordssidan stack där ett mörkt hufvud öfver relingen.

”Hvad vill ni?” skrek det.

”Langa ut en trappa åt oss.”

”Hvarför det?”

”Vi äro passagerare och skola ombord.”

Hufvudet försvann. Efter en stund visade sig två och det nya frågade samma saker. Nu togo våra tre negerroddare till ordet, alla på en gång, och det satte ändtligen fart i spelet. En hederlig, välstagad paradtrappa sänkte sig emot oss och snart voro vi på däck.

Inte en enda europé synlig, idel indier och ett par malajer. Sak samma blott vi komme i väg. En af de förre bad emellertid höfligen om ursäkt för att vi ej genast tagits ombord. Ingen hade underrättat om att det skulle komma resande och de hade stränga orders att se upp med obehöriga besökande. Vi blefvo mycket artigt installerade och öfverhinduen bad oss själfva välja kabiner, det fanns inga andra passagerare.

Ett ganska kuriöst skepp, vårt nyaste. En gammal ostindiefarare, ej mer än 3 400 tons dräktig, trafikerande linjen Bombay–Zanzibar–Durban så att säga för nöjes skull. Ty den bjöd i anseende till de kritiska tiderna som sagdt hvarken på last eller trafikanter, oss tre undantagna. Dock fyllde den en viktig funktion. Under toppen fladdrade vimpeln ”Royal Mail”. Vi hade posten ombord, hela India-posten för Sydafrika, Europa och Amerika. Och där den signalen lyser, må skutan vara huru fraktfattig och öde som helst, fara skall den.

Efter en half timmes orienteringspromenad i olika riktningar mötte vi den första kristna själen, en engelsman med pipa och uniformsmössa. Han tog ingen notis om oss och besvarade ej heller vår hälsning. Professorn fördristade sig emellertid att spörja om han visste hvar kaptenen fanns.

”Yes”, svarade mannen och drog för några ögonblick ut snuggan, ”I’m the captain”.

Vi föreställde oss och refererade våra öden och afsikter. ”Jaha, jaha, jo kaptenen på Pegasus sade något i den riktningen”. Så for pipan i munnen och inte ett ord kom vidare ur honom för den gången.

Emellertid ringde det till måltid och vi bänkade oss i matsalen, som var identisk med hvad man brukar kalla aktersalongen. Det var mycket bekvämt, jag hade blott 1 ½ meters väg från hyttdörren till bordsplatsen. Sällskapet bestod af kaptenen, de tre resandena, en hvit officer, en indisk dito och en okänd liten dunkel herre med glasögon.

Nu fick jag stifta bekantskap med det indiska köket. Detta har en ledande princip, som heter LÖK. Först kom en fisksmörgås med lökstrimlor, sedan en löksoppa, därpå lökbiff med sallad af tomater och lökskifvor. Slutligen serverades en odefinierbar sötaktig massa med lökkrumelurer långs bräddarna och vardt af morgon och middag den första lunchen.

Bordssamtalet var icke ansträngande. Ingen sade öfver hufvud någonting alls.

2.

Helsingfors 2 nov. 1914.

– – –

Ja det var en rent förbannad hemresa jag hade. Jag orkar inte beskrifva den nu dess närmare, men du kan begripa effekten af den om jag nämner att jag i de 3 veckorna från Kap till Liverpool fick dela hytt med en arbetare, en hytt som på grund af svårt väder nästan aldrig ventilerades. Dess dimensioner voro ungefär

horisontalt djup 2,5 m.

höjd2,5 ”

bredd2 ” (snarare 1,8)

gör 12,5 m3. Hyttkamraten klädde aldrig af sig mera än rock och stöflar, tvättade sig aldrig och rökte om nätterna. Det var på den öfverfulla båten (SS. Aeneas of Blue Funnel Line, trade Sydney–Durban–Liverpool) ingen möjlighet att få byta. Ej heller fick man sofva på däck. Nästa båt skulle gå från Kap om 5 veckor. (Eng. regeringen lade för egna behof beslag på Union Castle-linjens båtar.)

Hade jag kunnat på något rimligt sätt få ett bud hem från Darressalam om att jag lefde och redde mig, så skulle jag absolut stannat där. Men vi voro fullst. isolerade (också trådlösa telegr. förstörd) och jag hade inte haft en lugn dag vid att alltid tänka mig de hemmavarandes oro och ej heller själf veta någonting om dem.

Därför flydde jag med eng. kryssaren Pegasus öfver till Zanzibar (jag + ett engelskt par, en prof. Young med fru fr. Johannesburg), på vinst o. förlust, och fortsatte sedan med en miserabel Bombaybåt till Durban, där slutligen sagda Aeneas infann sig.8 Att vi ej kapades var en ren slump, ty kryssaren Königsberg tog just i vår närhet en stor eng. ångare. I Lourenço Marques nödgades vi ligga öfver för storm. Sablars kallt var det dessutom och maten bokstafligen oätbar, (Indiskt kök bl.a. med lök i alla rätter, också i desserterna).

Telegr. från Kap fick jag i sista timmen och med stor svårighet expedieradt. Jag tänkte nog att du möjligen skulle svara därpå, men det var tyvärr ingen tid att afvakta det. Jag inlämnade 20 ord och 17 strökos af kabelkontoret. Jag vill minnas det lydde så här:

”Stopped Daressalam, escaped british cruiser Zanzibar, Indiaboat Durban, Australiaboat Capetown. Many difficulties. Now direct Liverpool steamer Aeneas arriving 20 september.

Och efter jädrans mycket strykningar och ändringar återstod ”Returning Liverpool Mattsson”, sedan jag fått afge hedersord på att Åbo inte var fästning (till Helsingfors fick jag inte alls telegrafera, ty det var en fästning).

På sin påtvingade returresa sände Mattsson från Kapstadens kabelkontor ett telegram till fadern. Av kontoret ströks de tjugotre orden ner till tre: ”Returning Liverpool Mattsson”. Så stenstilt skrev Mattsson sällan. Åbo Akademis bibliotek, Handskriftssamlingarna, Guss Mattssons samling.

Hela denna resa under det ständiga trycket att vara utan pengar (nödgades gradvis låna mig fram, förskräckligt roligt; mycket vänliga voro sagda Youngs, de kommo ända till London) var naturligtvis för mitt skrabbiga jag för mycket. Inte att undra öfver om jag sedan kroknade.

I Liverpool tänkte jag nog ock på telegram hemifrån men vi fördes från båten direkt öfver på ett extratåg till London.

– – –

3.

I DAG känner jag mig lagd för att tala om ett mycket modernt kapitel världshistoria, den numera så berömda Raumotrafiken. Staden vid västkusten är ju vorden en af jordklotets verkliga poänger och det börjar snart höra till dålig ton att inte hafva gjort resan Stockholm–Raumo. Då det så fogade sig att jag för några dagar sedan i sällskap med en professor och en magister var med därom, och jag inte sett någon skildring af huru en dylik resa genomsnittligt förlöper, skall jag i korthet beskrifva den, till eventuell nytta för senare öfverkomlingar.

I Stockholm fingo vi de tre sista platserna å skeppet Carl XV, en af de fem skutor, som den gången skulle öfver. Professorn och jag belade två öfver hvarandra tillredda kojer uti ångarens så kallade konversationssalong på akterdäck, medan magistern uppoffrande tog den tredje bädden, som utgjorde en af fyra uti en andraklasshytt. När han skulle bosätta sig där, befanns det emellertid att de tre öfriga platserna i densamma gifvits åt damer, hvarför han utan att konferera med dessa inslog jakt efter en annan kajuta och slutligen mot extra arfvode fick öfvertaga kokerskans. Hon lär ha sofvit i en gryta. Ångbåtsexpeditioner pläga vanligen se till att damer och herrar, som icke genom äktenskap sammanhöra, ej placeras i samma hytt. Raumotrafikens Stockholmskontor tar saken mera frisinnadt och låter de hopfösta själfva komma öfverens.

Färden genom svenska skärgården var som alltid angenäm, men i solnedgången mötte oss hafvet och i nordvästsjön vidtog en rullning, som sedan i ganska godt crescendo fortsatte ända till Raumo. En stor del passagerare bleknade utan tvekan, andra småningom. Stort flere än vi tre var det icke, som behöllo den inre jämvikten. Af konversationssalongens åtta bäddar syntes ännu i sena kvällen ingen fylld, ty sex af abonnenterna voro som bortblåsta. Omsider tyckte emellertid professorn att vi borde gå till hvila. Han trädde in för att reda sitt läger, men kom tillbaka och berättade, att där satt en ensam herre vid bordet och stirrade vildt. Jag gick i min tur in och fann uppgiften riktig. Då det var obehagligt att gå till kojs inför dessa hemska blickar, frågade jag försiktigt den ensamme herrn, en medelålders man med sympatiska drag, om han mådde illa.

”Mein Herr”, svarade han, ”jich bin sehr krank. Jich habe schon zweimal vomiert. Jich bin aus Riga und jich fahre nicht gerne auf dem Wasser.”

Ja hvad var där att göra? Med dystra miner kröpo professorn och jag upp på våra bäddar, sedan den förre, som låg i öfverhuset, likväl med sin plädrem arrangerat en säkerhetsapparat, ur hvilken han icke kunde falla. Båten rullade nämligen ganska kopiöst och på bord och hyllor hölls ingenting.

”Mein Herr”, utropade plötsligt vår stirrande granne och såg på mig, ”jetzt kommt es wieder”.

”Mein Herr”, svarade jag, ”bitte eilen Sie hinaus”.

Han lydde. Efter återkomsten uppmanade jag honom bevekligt att inte fortsätta med sitt olyckliga sittande, utan sträcka ut sig i en af de lediga kojerna och försöka somna.

”Glauben Sie, dass das gut ist?” sporde han.

”Mein Herr, ich glaube.”

Han tog af sig manschetter, krage och ett lösbröst af celluloid. Han höll emellertid på att aldrig komma i ordning, ty han envisades med att hålla lösöret på en trymåhylla och vid hvarje öfverhalning åkte det i golfvet. Slutligen låg han då där på en underbädd i lovart, midt emot mig.

Professorn och jag tänkte redan på att slumra in, då med ens ett stort buller skrämde oss. Herrn från Riga hade vid en häftig rullning kastats ur bädden med madrass, dyna och alltsamman och låg stönande på alla fyra ute på konversationsgolfvet.

”O ha, o ha, o ha” var allt hvad han sade, 18 à 24 gånger efter hvarandra. Slutligen började han utföra spasmodiska rörelser kring och under den frigjorda madrassen.

”Was wünschen Sie?” frågade jag med verkligt deltagande.

”O ha”, svarade han, ”jich habe verloren meine Brust”. Och under uppenbara kval letade han efter den välsignade celluloiden. Hade jag haft den nära mig, skulle jag tändt på den med en sticka och inom en sekund skänkt honom ro. Emellertid fann han sin chemisett och försökte resa sig.

”Stig inte opp”, sade jag, ”utan kryp ned i den här tomma bädden på läsidan. Där ligger ni stadigare.”

Han kröp som ett snällt barn, följdt af pianostolen hvilken utan afbrott promenerade fram och åter. Han låg nu i linje med mig, med fötterna mot mina. Plötsligt såg jag honom rycka till sig en främmande hatt – lyckligtvis hvarken professorns eller min – hvilken också promenerade. Han böjde hufvudet fram öfver den. Tja.

Om en stund hörde jag honom halfhögt yttra:

”Jich hatte nicht Zeit auszugehen.”

Jag kunde ej underlåta att gratulera honom till att hatten inte var hans egen.

”Nein”, svarade han mycket allvarligt, ”dieser Hut ist nicht mein Hut. Aber jich werde den Besitzer nicht aufsuchen.”

Under allt detta rullade i halfmörkret ett antal små äpplen fram och åter öfver golfvet. Herrn från Riga hade haft dem i en påse i sin första bädd. Helt oväntadt hörde jag honom ropa ”Ksch – ksch – ksch –” och höta med båda armarna. Men om en stund började han skratta.

”Herregud, jag trodde det var möss.”

Och denna behagliga vändpunkt gaf honom slutligen sömn. Men inte mig.

Ty nu inträdde en mycket soignerad äldre chevalier, som utan vidare lade sig på den ännu orörda bädden undertill i lovart. Han hade packat upp en fin pläd, drog den öfver sig och beslöt tydligen tillbringa nattens återstående fyra timmar i ett behagligt ryggläge. Inom mindre än fem minuter kastades han och hans sängkläder ut med samma elegans som Rigaherrn och hans bädd. Också den nykomne förblef en stund på alla fyra, sade först ingenting, men hväste slutligen fram någonting på ett för mig främmande språk, hväste helt ohyggligt, plockade upp sin brustna pincenez, reste sig och gick bort. Han kom aldrig tillbaka och endast Rigaäpplena fortsatte sin ohejdade fransäs.

Ungefär så gick tiden inne. Ute på däck, rundt om på alla sidor skreko, timmarna igenom, nästan utan afbrott sjuka kvinnor. Det var hysterins och sjösjukans och dödsångestens alla afgrundsläten. Tidtals tyckte man att hela fartyget var ett dårhus.

Raumobornas uppoffrande påpasslighet i arla morgonen var för alla en välsignelse. Man fick ur vänliga händer mat och dryck, varm och god, och jag tänker de flesta åter repade sig efter den för mången rent hemska natten.

– – –

Noter

Författaren lade icke själf sista handen vid sin bok. Korrektur läste han t.o.m. ark. 9. Slutkapitlet blef icke skrifvet. Det har sammanställts af följande material: författarens anteckningar från dagarna efter krigsutbrottet; ett privatbref i hvilket resan från Zanzibar till Liverpool refereras; ett ”I dag”-kåseri som skildrar färden från Stockholm till Raumo. – Under strecket ha några noter tillagts.

Gå till notreferens 1

Med Seyyid Said († 1856) kommer den nu regerande dynastin på tronen. Under dess tid har Zanzibar efter hand förlorat sin själfständighet. Under S. Alis regering öfvertar England (britisk-tyska fördraget af 1890) protektoratet öfver Zanzibar. Den nuvarande sultanen har åtnjutit en rent engelsk uppfostran. Sedan 1908 finnes en engelsk biskop på ön.
Zanzibars befolkning utgöres af 10 000 Maskat-araber, den härskande klassen, 70 000 indier och några hundra européer. Befolkningens hufvudmassa bilda negrerna, dels de fria suahelis, alla muhammedaner, och dels en ofri slafbefolkning af blandadt ursprung. – Staden Zanzibar räknar ungefär 100 000 invånare, däraf 50 000 indier och 5 000 araber; resten är negrer. – I Zanzibar utkommer tidningen Gazette for Zanzibar and East Africa.

Gå till notreferens 2

Kiplings väg i Kim. Författaren och hans sällskap mötte talrika skaror pilgrimer, antagligen stadda på vandring till staden Zanzibar, där Aga-Khan just uppehöll sig; pilgrimerna erinrade författaren om den sökande laman, som i Kiplings roman Kim vandrar ”Vägen” till ”Befrielsen”. – honnör! Många af pilgrimerna stannade och hälsade författaren med alla tecken till djup vördnad; författaren, som tagit plats vid chaufförens sida, hade för luftdragets skull ersatt sin hatt med ett kring hufvudet på turbanfaçon viradt kläde och togs af de mötande för någon högt uppsatt person; chauffören (en indier som inte kunde engelska) besvarade hans fråga med att visa på hans turban och hans stora skägg och säga: ”rajah!”

Gå till notreferens 3

Aga-Khan. Aga Sultan Mahomed Shah, f. 1875, är hufvudman för Fatimidernas från profetens dotter härstammande ätt. Aga-Khan står i spetsen för allindiska muhammedanföreningen (grundad 1906) som utvecklar en liflig verksamhet i syfte att bl.a. gifva Indiens muhammedaner en politisk plattform och motverka deras politiska och sociala indifferentism. Som religiös ledare räknar Aga-Khan talrika anhängare, de s.k. ismailitiska muhammedanerna, i Östafrika, Centralasien och Indien. Han är en man med grundlig västerländsk bildning, bl.a. jurisdoktor i Cambridge. Aga-Khan är indier i Bombay, där han residerar i ett palats, som brittiska regeringen ställt till hans förfogande, och en typisk engelsk sportsman och klubbman i England.

Gå till notreferens 4

Smycket i näsvingen. De indiska damerna på båten buro i vänstra näsvingen en metallplatta af ett material, som blef allt dyrbarare ju förnämare deras kast var. Hos de förnämaste var plattan af guld och besatt med ädla stenar.

Gå till notreferens 5

Adansonia. Baobab – eller apebrödsträdet. Bladlöst större delen af året, bär det sina talrika frukter på bar kvist. Baobab är af alla kända träd det tjockaste, hufvudstammen mäter i diameter 6–8 m och mera. Dess höjd är c. 4,5 m, men de tallösa grenarna bli ända till 20 m långa. De breda sig ut åt alla håll och ge trädet på afstånd utseendet af en liten skogsdunge.

Gå till notreferens 6

Också violin + piano. Författarens musikaliska talang hade sammanfört honom med professor och fru Young, och han plägade ackompagnera den violinspelande professorskan. Det var således särskildt detta gemensamma musikintresse han hade att tacka för, att prof. Young beredde honom tillfälle att följa med Pegasus från Daressalam.

Gå till notreferens 7

Durban. I Durban hade författaren sånär varit tvungen att stanna, emedan den engelska kommendanten icke fann hans pass tillfylles såsom legitimation och hyste dubier beträffande hans nationalitet. Författaren tillspordes om han kunde ryska. Han svarade att detta icke var fallet, och att svenska och finska voro de språk som talades i hans hemland. Kommendanten genmälde att detta var något som han icke kände till, och frågade om han kunde teckna sitt namn på ryska. Detta befanns vara fallet, och kommendanten resolverade nu, att han fick fortsätta sin resa. En stund senare infann sig i hans hotell en detektiv och frågade efter den ”tyska doktorn”. Författaren hade besökt Hamburglinjens Durbankontor för att på anhållan af Taboras kapten framföra hälsningar till rederiet; han hade här begagnat sig af tyska språket, hvilket föranledt en angifvelse. Den nyss företagna viseringen af passet lät det emellertid stanna vid ett förhör.

Gå till notreferens 8

Bilaga

Utskrifter av diktmanuskript som avbildas i boken, med svenska översättningar av Clas Zilliacus

Dikt skriven för linjedopet när S/S Tabora korsade ekvatorn

Bild av handskriften

Ich bin der Neptunsarzt, der grosse,
bekannt durch meine ganz famose
und wundervollste Krankenpflege
der vielen Ozeanenwege.
Also, die Herrschaften verstehen,
ich habe nun hier nachzusehen
ob unter diesem Täuflingsschaar
ein schlecht gewachsenes Säuglingshaar,
ein allzu harter Magen
nun irgendwie vertagen,
und ob vielleicht ein hohler Zahn
belastet diesen schönen Kahn
und ob ’ne böse Zunge
oder ’ne schiefe Lunge
dem Organismus irgendwo
beschwerlich sei, und ich bin froh,
wenn die Operationen
von kränklichen Personen
unmittelbar verlaufen –
man soll ka’ Zeit versaufen.
Ich giesse also Chloroform
(die Wirkung ist ja stets enorm)
in die besagte Kehle –
Gott hüte deine Seele –
worauf ich schneide oder zieh’
mit Eleganz wohl Mensch und Vieh,
und hilft nicht Dissekieren,
hilft sicher Komprimieren,
und bei Blinddarmentzündung
man schliesst einfach die Mündung,
nur bei ’nem schweren Kater
hilft nichts als Unser Vater.
Also, nun fang ich kräftig an
mit Fräulein, Frau und Mann.

Jag är Neptuni arkiater,
världsberömd för mina dater
och svar på medicinens frågor
på alla världshavs alla vågor.
Nu ber jag herrskapet förstå
att läkekonsten önskar få
församlingen, geront som glop,
helbrägda inför dagens dop.
Om skallighet, behov av koppning,
eller generande förstoppning,
kanske en tandvärk som följts åt
ombord på denna stolta båt,
kanske har en elak tunga
eller en bedagad lunga
gjort någons organism besvär,
då fröjdar det mig om jag här
kan gå till varje krank person
och skrida till operation.
Processen måste göras kort,
här finns ej tid att ödsla bort.
Jag häller alltså kloroform
(dess verkan är som känt enorm)
i respektive strupe –
Gud följe den i djupet –
och kapar så med elegans
allt överblivet, frans som svans,
och hjälper inte dissektion
så hjälper säkert kompression.
Mot kopparslagare som slår
är enda hjälpen Fader vår,
och gäller det appendicitis
täpps tarmen till, det har hjälpt hittills.
Nu griper jag mig verket an
med fröken, fru och man.

Bordsvisan i brev X

Bild av handskriften

Eingeweide für eingeweihte

Zu singen

O alte Burschenherrlichkeit,
was bist du auf dem Meere?
Antworte nur mit Ehrlichkeit,
die jeder Mensch verehre,
ob du bei hohen Wellengang
hast übrig viel von freiem Klang
– o jerum, jerum, jerum,
o quae mutatio rerum.

Obwohl das Schiff vortrefflich sei,
und prächtig uns gefallen
und unser Kapitän dabei
der prächtigste von allen,
so spielt der Ozean gleichwohl
ein tief gefühltes Barcarol –
ganz gleich bei Christ und Heide –
mit unsrem Eingeweide.

Dann geht auch Frauenherrlichkeit
zu grossem Teil verloren
und wird erst bei Gelegenheit
allmählich neugeboren
Frisur zersaust und Neptun braust
und Ritter Ulrich machtvoll haust
Gesichter blicken schiefe
in des Weltmeeres Tiefe.

Zum Glück der Sterblichen jedoch
es giebt ein holder Dokter
ein Eingeweide-Überkoch
bei jedem kranken hockt er
und spritzt hinein mit strenger Mien’
null komma null von Atropin
und Patient mitunter
wird eigentümlich munter.

Das ist ja eine Herrlichkeit
obwohl doch kaum die alte,
und Atropinbegehrlichkeit
macht leicht die Herzen kalte,
drum soll’n wir lieber zart und fein
die Därme legen schön in Reih’n
und ohne viel zu mucken
nur schlucken, schlucken, schlucken.

Inälvor för nyss döpta

Du gamla klang- och jubeltid,
hur går din färd på havet?
Svara här blott uppriktigt,
för det bör mänskan göra,
om du även då sjön går hög
kan frambringa vacker sång
- o jerum, jerum, jerum,
o quae mutatio rerum.

Fastän vårt skepp är förstklassigt
och präktigt oss behagar
och vår kapten utmärker sig
som präktigast av alla,
så har oceanen likvisst
spelat upp en djupt känd barkaroll –
för kristen som för hedning –
med våra inälvor.

Då går ock kvinnans kvinnlighet
till stor del förlorad
och fås först då tillfälle ges
så småningom tillbaka.
Frisyren blåser bort och Neptunus brusar
och riddar Ulrik gör sig bred
Ansikten blickar avigt
ned i världshavets djup.

Till lycka för de dödliga finns
det dock en huld doktor
en chefskock för inälvor
han böjer sig över var enskild sjukling
och insprutar med sträng uppsyn
noll komma noll dos atropin
och härvid blir patienten
förunderligt glättig.

Det är ju ock en jubeltid
fast inte samma gamla,
och suktan efter atropin
kan göra hjärtan kalla,
så låt oss hellre ömt och nätt
lägga ut tarmarna i rad
och icke mycket mucka
nej bara klunka, klunka, klucka.