Inledning till Zacharias Topelius korrespondens med föräldrarna

av Eliel Kilpelä

Svenska litteratursällskapet i Finland
Helsingfors 2018

Redaktionsråd

Henrik Meinander (ordförande)
Lars-Folke Landgrén
Päivi Lappalainen
Barbro Ståhle Sjönell
Kerstin Thelander
Anna-Maria Åström

Pia Forssell (huvudredaktör)
Patricia Berg (föredragande)

Zacharias Topelius Skrifter stöds av

Undervisnings- och kulturministeriet, Finska Kulturfonden, Finska Vetenskaps-Societeten, Museiverket och Finlands nationalmuseum, Nationalbiblioteket, Statens konstmuseum, Svenska folkskolans vänner och Svenska kulturfonden

Denna e-bok är ett utdrag ur Zacharias Topelius korrespondens med föräldrarna / Utgiven av Eliel Kilpelä under medverkan av Mats Dahlberg, Zacharias Topelius Skrifter XX:2, Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland 2018, http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-6632-1525325973.

Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland nr 835:2

© Eliel Kilpelä och Svenska litteratursällskapet i Finland 2018

Omslag: Antti Pokela

Detta verk är licensierat under Creative Commons Erkännande-Ickekommersiell-IngaBearbetningar 4.0 Internationell (CC BY-NC-ND 4.0).

E-bok 1.1

ISBN 978-951-583-455-3, http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-455-3

Webbutgåva: http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-6604-1508156429

Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland
ISSN 0073-2702 (tryckt)
ISSN 2489-5512 (digital)

Förord till den digitala utgåvan

Av de 426 bevarade breven (1829–1868) i Topelius föräldrakorrespondens är en handfull från den tidigt döde fadern, läkaren Zacharias Topelius, resten från sonen Zacharias Topelius och modern Sofia. I brevväxlingen får vi följa den unge Topelius väg från skolgosse och student till journalist, författare, professor och familjefar. Samtidigt ger breven en inblick i Sofia Topelius liv: hur gestaltade sig världen för en kvinna som ansvarade för ett jordbruk, vilken roll spelade familj och släkt och vilket slags aktörskap var möjligt för en änka och högreståndskvinna? Hur såg förhållandet ut mellan mor och son? Korrespondensen belyser således både familjelivet och samhällsutvecklingen i Finland under 1800-talet samt åskådliggör skillnader mellan kvinnors och mäns skrivpraktiker och mellan offentligt och privat.

Redaktionsrådet för Zacharias Topelius Skrifter har bidragit med klarsynta omdömen om inledning och kommentarer. Manuskriptet till utgåvan har också lästs av två utomstående granskare utsedda av Svenska litteratursällskapets utgivningsnämnd. Granskarnas och redaktionsrådets råd och konstruktiva förslag har beaktats. Ett stort tack. Undertecknad utgivare är andra i ordningen och vill därmed tacka Mats Dahlberg som inledde det handfasta arbetet med utgåvan. Den höga nivån i skanning och textetablering är hans förtjänst. Dessutom vill utgivaren rikta ett särskilt tack till Pia Forssell och Carola Herberts som outtröttligt bistått utgivaren vid författandet av inledning och kommentarer. Samtliga kolleger skall ha ett varmt tack för stöd i arbetet och skämt vid kaffebordet.

Eliel Kilpelä

Medverkande

Inledning | Eliel Kilpelä
Kommentarer | Eliel Kilpelä
| Mats Dahlberg
Skanning | Mats Dahlberg
Utskrivning | Mats Dahlberg
| Johan Kylander
| Katarina Pihlflyckt
Kollationering | Kaisa Castrén
| Mats Dahlberg
| Jens Grandell
| Anna Hiidensalo
| Hans Karlsson
| Ina Krokfors
| Eliel Kilpelä
| Laura Mattsson
| Katarina Pihlflyckt
| Jörgen Scholz
| Elisa Veit
Person-, verk- och ortkommentarer | Eliel Kilpelä
| Ina Krokfors
| Mats Dahlberg
Manuskriptbeskrivningar | Mats Dahlberg
| Eliel Kilpelä
Den digitala utgåvan | Johan Kylander
| Niklas Liljestrand
| Anna Movall
| Mikael Norrgård
E-boksproduktion | Sebastian Köhler
| Jonas Lillqvist
| Anna Movall

Inledning

Brevväxlingen mellan Zacharias Topelius och hans föräldrar sträcker sig över fem decennier, från 1829 till 1868. Fadern dog redan 1831 och att tala om föräldrakorrespondens är såtillvida missvisande att endast tio brev av 426 bevarade är från Zacharias Topelius den äldre, eller innehåller rader av hans hand.

Sofia Calamnius och Zacharias Topelius d.ä. gifte sig 1812 och de fick fyra barn varav två, Zacharias och Johanna Sofia, överlevde till vuxen ålder. Familjen Topelius var bosatt på Kuddnäs strax utanför Nykarleby stad där sonen Zacharias också föddes 1818. När korrespondensen med föräldrarna inleddes i februari 1829 var Zacharias Topelius, nyss fyllda 11 år, skolelev i Uleåborg. Korrespondensen följer Topelius bana från barndom till mannaålder: som student i Helsingfors, därefter journalist, familjefar och författare och slutligen professor i historia. Samtidigt tecknar korrespondensen en bild av Sofia Topelius liv i Nykarleby och lokalsamhället där: borgerskapets större och mindre festligheter, handelsmännens konkurser, pietismens intåg, stadens brand och allmogens omständigheter. Korrespondensen avslutas under hungeråret 1868 då Sofia Topelius avled i sviterna av en farsot.

Korrespondenterna

Sofia Topelius och hennes släkt

Catharina Sofia Calamnius föddes i Nykarleby den 3 februari 1791 i en välbärgad österbottnisk handelsmannafamilj.1 Släkten Calamnius var bosatt i Österbotten sedan början av 1600-talet. De första generationerna var präster medan senare förgreningar verkade som handelsmän och stadsborgare.2 Sofias far, Samuel Calamnius, var handelsman i Nykarleby i tredje generationen, och hennes mor Anna Sofia Backman var dotter till en handelsman. Fadern dog när Sofia Calamnius var fem år, men modern fortsatte att driva handelsrörelsen. Familjen bestod då av ytterligare tre barn: Margaretha Christina, Josef Reinhold och Maria. Vid sekelskiftet 1800 gifte Anna Sofia Backman om sig med sin avlidne makes bokhållare Johan Turdin, även han en son till en handelsman från Nykarleby.3 Genom moderns andra gifte fick Sofia Calamnius två halvsyskon: Gustaf Wilhelm samt Augusta Johanna. Johan Turdin, »morfar Turdin» för Zacharias Topelius, blev handelsman, samlade en avsevärd förmögenhet och utnämndes till kommerseråd.

Farföräldrarna som också bodde i Nykarleby var enligt uppgift inte nöjda med svärdottern Anna Sofias senare giftermål och därför uppfostrades Sofia Calamnius till väsentlig del av dem. De bekostade en tidstypisk uppfostran för högreståndsflickor och 1805 skickades hon till Stockholm på två år för att ta del av undervisning i teckning och franska och lära sig umgängesvana.4 Kutymen att skicka döttrarna till Stockholm praktiserades också i andra handelsmannafamiljer i Österbotten.5 Vid återkomsten hade farfadern dött och kort därpå dog farmodern varefter Sofia flyttade till sin mor och fosterfar.

När Sofia Calamnius gifte sig med läkaren Zacharias Topelius d.ä. 1812 var han stadsfysikus i Nykarleby. Paret hade vistats samtidigt i Stockholm och umgåtts i samma kretsar. Av de fyra barnen de fick dog de två äldsta som spädbarn, sönerna Johan Emil och Gustaf Arvid.

Det kan gott sägas att doktor Topelius gjorde ett fördelaktigt parti eftersom hustrun genom sin far hade ärvt en betydande förmögenhet på ca 20 000 riksdaler riksgälds.6 Med arvet köptes Kuddnäs och några år senare Frill hemman. Efter en olyckshändelse blev han förlamad i benen. Makens bräcklighet tvingade Sofia Topelius att axla ett större ansvar för hushållet och jordbruket. Efter hans död 1831 förestod hon ensam Kuddnäs med ägor. Makens död innebar också att Sofia Topelius befriades från sin makes målsmannaskap och kunde själv rå över sina tillgångar; änkor var nämligen de enda kvinnor som fram till 1864 inte hade en förmyndare eller målsman.7 Anmärkningsvärt är att hon inte gifte om sig och att familjen inte råkade i större ekonomiskt trångmål p.g.a. makens frånfälle.8 Detta torde vittna om en viss ekonomisk självständighet men möjligen också om en önskan att själv få bestämma.9 Som Kuddnäs ägare lade hon ner en del av de projekt maken hade påbörjat på gården, bl.a. avskaffade hon gårdens brännvinsdestilleri.10 Jordbruket sköttes av landbönder och torpare på Kuddnäs och Frill, men administrationen av gården blev en stor arbetsbörda för Sofia Topelius. De sista åren av hennes liv, 1867–1868, brukades Kuddnäs med ägor av en arrendator, Elieser Johansson.

Begreppet släktskap tenderade att favorisera manslinjen även om kvinnor ofta hade en viktig men inte lika synlig förmedlande roll mellan familjer. Detta stämmer i hög grad för Sofia Topelius.11 Hennes nätverk var en imponerande sammanflätning av österbottniska handelsmanna- och prästsläkter och nätverket utövade ett betydligt inflytande på Zacharias Topelius umgängeskrets och övriga kontakter. Detta var särskilt påfallande under hans tidiga år. De första skolåren tillbringade Zacharias i Uleåborg hos Maria och Gustaf Toppelius, hans moster och farbror, som gift sig 1820. Topelius ungdomskärlek Mathilda Lithén var moderns systerdotter, vännen Henrik Backman var brylling till Sofia Topelius.12 Under studieåren i Helsingfors var Topelius ständig gäst i sin moster Augustas familj. Hennes make Carl Rosenkampff bidrog ekonomiskt till Topelius studier, liksom också Sofias halvbror, Gustaf Turdin.

Också i senare livsskeden utgjorde moderns släkt ett viktigt ramverk för Zacharias Topelius och påverkade de sociala sammanhangen. Personer som ingick i umgängeskretsen var, förutom Sofia Topelius halvsyster Augusta Rosenkampff med familj, också kusinen Jeana Backman, anställd som »husmamsell» hos Rosenkampffs. Morbrodern Josef Calamnius döttrar Johanna Wahlström och Josefina Lagermarck med familjer nämns regelbundet i brevväxlingen, inte minst för att båda blev änkor i förtid och tvingades förlita sig på släktingars hjälp. Ett liknande fall var familjen Turdin som blev utblottad i en konkurs 1838 och därefter fick hjälp och stöd av Sofia och senare av Zacharias Topelius.13 För Sofias del kunde det betyda pekuniärt understöd till brorsdöttrarna medan Zacharias uträttade pensionsärenden i huvudstaden för kusinernas räkning.14 Sofia Topelius framträder i korrespondensen som ett slags förmedlande länk mellan sonen och nätverket. Genom sin roll som resursstark och relativt oberoende aktör orkestrerade hon interaktionen inom den utvidgade familjen: hon förmedlade information, delade ut uppgifter och ibland också ekonomiska bidrag. Ett uttryck för denna centrala roll var att hon upptog Fanny Magdalena Toppelius som fosterdotter. Fanny var dotter till Frans Toppelius som var brorson till Zacharias d.ä. och Zacharias d.y.:s informator och skriftskolelärare. När denne dog i unga år 1836 var änkan oförmögen att försörja sin dotter som därför placerades hos familjen på Kuddnäs där hon blev kvar till Sofia Topelius död 1868.15 Eftersom Fanny stannade kvar som hjälp och sällskap var det lättare för Zacharias och systern Sophie att bosätta sig på andra orter. Man kunde säga att fosterdottern axlade det yngsta syskonets plikt att ta hand om föräldrarna.

Släktskapsmönstren i Väst- och Centraleuropa genomgick grundläggande förändringar under perioden 1760 till 1850 och dessa påverkade i synnerhet kvinnans roll.16 I denna släktgemenskap var kvinnornas roll som systrar, mödrar och mostrar att administrera det dagliga umgänget, att hålla reda på de olika förbindelserna familjer emellan samt förbereda fördelaktiga partier. Sofia Topelius centrala roll i släktnätverket kan ses i ljuset av denna utveckling.17

Genom släktnätverken framträder Sofia Topelius i ett slags halvoffentlig roll som gensäger uppfattningen att 1800-talets kvinna skulle ha varit hänvisad enbart till hemmets privata sfär. I stället kunde man tala om en dold offentlighet i den bemärkelsen att den inte var en synlig del av den framväxande borgerliga offentlighet som endast var tillgänglig för ett visst skikt av den manliga befolkningen. Verksamheten inom denna dolda offentlighet bestod bl.a. i att administrera hem, hushåll och jordbruk, att upprätthålla släktnätverk och bedriva lokal välgörenhet, sådant som sällan syntes på tidningarnas sidor eller i de publika rummen. Däremot var den grundläggande för att befästa och manifestera status inom släkten och lokalsamhället.18 T.ex. genom mathjälpen under hungeråren på 1860-talet bidrog Sofia Topelius till att befästa sin och familjens position och anseende och sålunda till både släktens och familjens fortlevnad. Också skötseln av Kuddnäs kan räknas till denna offentlighet; som jordägare och arbetsgivare påverkade hon tiotals människors livsvillkor. Zacharias Topelius uppger att modern var »aktad och rådfrågad i hela trakten som en person med klart och praktiskt omdöme».19 Korrespondensen mellan mor och son Topelius belyser på ett intressant sätt problematiken manligt/kvinnligt och offentligt/privat samt vilket slags aktörskap som var möjligt för en änka och högreståndskvinna under 1800-talet.

Mor och son hade en nära relation. I ett brev till den 18-årige sonen säger Sofia Topelius: »nog är mamma din säkraste vän och förtrogna oföränderlig i alla skiften och hvem skulle innerligare af själ och hjerta dela dina känslor och förhoppningar ingen i hela verlden».20 Ett exempel på förtroligheten från sonens sida var den kärleksfulla benämningen »gulle Mamma» men också humorn skribenterna delade: »Hvar dag fara de allt ännu till Amuna. Deras souvenirer från farmor äro ibland af egen sort. ’Vet pappa, sade Toini, häromdagen, Amuna är så snäll, Toini fick följa med Amuna på huse’ – ’och der är ett så litet hål, vet pappa!’ – Jag ber om ursäkt för en så ogenerad konversation, men hvem kan låta bli att skratta deråt!».21

Zacharias Topelius d.ä. och släkten Toppelius

Zacharias Topelius d.ä. föddes den 13 november 1781 i Uleåborg som son till kyrkomålaren Mikael Toppelius och Maria Ocklawitz. Släkten ingick i ett stabilt om än inte förmöget lägre borgerskap. Mikael Toppelius näst äldsta son Johan Gabriel var den första som valde den akademiska banan och blev präst. Hans yngre bröder Zacharias och Gustaf blev bägge läkare.

Zacharias Topelius d.ä. gick i trivialskolan i Uleåborg och blev student 1797 i Åbo. För att försörja sig avbröt han studierna och var några år informator hos prästfamiljen Appelgren i Muhos i norra Österbotten. När hans elev hade blivit student följde han med honom till Uppsala och påbörjade studier i medicin med bistånd av brodern Johan. Därefter flyttade han till Stockholm för att studera kirurgi; fältskärsstudierna var ett förmånligare alternativ som fortare gav levebröd.22 Under studietiden träffade han hos gemensamma bekanta Sofia Calamnius som var elev i en flickpension i Stockholm. Efter avbrott i studierna, då han bl.a. gjorde vaccinationsresor i Österbotten för att förtjäna sitt uppehälle, blev han slutligen kirurgie magister 1807. Under åren i Stockholm började han som den ende av bröderna att skriva Topelius med ett p.23 Efter en kort sejour som stadsfältskär i Nykarleby 1807 tjänstgjorde han som läkare i flottan under 1808–1809-års krig. Sjukdom tvingade honom emellertid i land och han arbetade en tid som fattigläkare i Stockholm. Efter kriget fortsatte han sina studier i medicin i Uppsala och avlade licentiatgraden samt disputerade 1811. På hösten samma år utnämndes han till stadsfysikus i Nykarleby och följande år till provinsialläkare i Nykarleby distrikt. Hösten 1812 gifte han sig med Sofia Calamnius.24

Zacharias d.ä. var intresserad av lantbruk och såg utvecklingen av Kuddnäs som en viktig uppgift och han föresatte sig att pröva nya metoder i jordbruket. Efter åtta verksamma år förlorade han våren 1820 rörelseförmågan för återstoden av sitt liv.25 Han utövade ändå sitt yrke och hade mottagning i hemmet. Ibland gjorde han t.o.m. hembesök buren av familjens tjänarinna Stina Sigfrids. Han fortsatte också med att samla runor, något han förefaller ha börjat med redan under vaccinationsresorna i Uleåborgs län 1802–1804. Runorna sjöngs av kringresande karelska handelsmän som, inbjudna eller spontant, uppsökte doktorn på Kuddnäs. Uppteckningarna resulterade i fyra volymer Suomen kansan wanhoja runoja 1822–1831 som banade väg för Lönnrots arbete med Kalevala. Hösten 1830 insjuknade Zacharias Topelius d.ä. i lungtuberkulos och avled den 23 januari följande år.26

Farbrodern Gustaf, som följt sin äldre bror i spåren med studier i Sverige var läkare och bosatt i Uleåborg. Han fick i uppdrag att vaka över Zacharias d.y.:s fostran. På motsvarande sätt hade Gustaf och Zacharias d.ä. tillsammans tagit på sig ansvaret att uppfostra deras brorson Frans Michael Toppelius. Denne Frans blev sedan Zacharias d.y.:s informator på 1820-talet och när han gick en för tidig död till mötes övertog Sofia Topelius, som nämnt, vårdnaden om hans dotter Fanny. Släktnätverket fungerade således som ett trygghetsnät.

Både Zacharias Topelius själv och hans två biografer fäster stor uppmärksamhet vid släkten. Zacharias Topelius levnadstecknare Valfrid Vasenius och Paul Nyberg behandlar fädernesläkten mycket utförligt men ger sparsamt med upplysningar om moderns släkt. Nyberg förbigår mödernesläkten snart sagt helt och hållet. I skildringarna framträder ett behov av att förklara Zacharias Topelius talang, lynne och senare levnadsöden genom blodsband, särskilt på fädernesidan. Båda återkommer till frågan om vilket inflytande hans farfars farmor, Maria Zebulon, dotter till en judisk köpman, kan tänkas ha haft. Såväl Topelius som biograferna spekulerar om vilken roll »de artistiska gåvor, som utmärka det judiska folket» hade i släktens fortsatta utveckling.27 Klart är att släkthistorien på faderns sida var en viktig komponent i Zacharias Topelius självförståelse.

Vasenius och Nyberg har skildrat fädernesläktens utveckling som en försiktig men säker progression. Denna bedömning måste emellertid relativiseras: varken Zacharias Topelius far eller hans farbröder var ekonomiskt oberoende under studietiden utan var tvungna att konditionera, d.v.s. ge privatundervisning och ta emot extra uppdrag. Även Mikael Toppelius som tidigare varit rätt välbeställd och tjänat på måleriarbeten i norra Finlands kyrkor kom i penningknipa under sina sista år. Topelius framhåller i Självbiografiska anteckningar släktens ringa tillgångar och anspråkslösa härkomst.28 Mot den bakgrunden var bröderna Topelius/Toppelius äktenskap med systrarna Calamnius, bägge välbärgade arvtagerskor till handelsmannen Samuel Calamnius, ett förmånligt parti och ett led i släktens sociala avancemang.29

Liksom ovan konstaterats lyfter Topelius själv gärna fram det anspråkslösa i Toppeliernas härkomst. Släkten härstammade från österbottniska bönder som blev »flitige, obemärkte köpmän eller tullnärer». Ett tredje drag i självbilden är släktens etniska härkomst och språk. Dessa frågor sysselsätter levnadstecknarna som vill positionera Topelius i den finska historien. Vasenius som skrev biografin under de heta språkstriderna i början av 1900-talet betonar Topelius försonlighet i språkfrågan. Nyberg fastslår att Topelius fars släkt var finsk i bemärkelsen att den härstammade från finskspråkig allmoge.30 Frågan om språk tas upp av fadern i tre brev. Ur dessa brev, liksom i dagboken, framgår det emotionella band som den unge Topelius hade och förväntades ha till finskan. Zacharias d.ä. kallar finskan för det »vackra språk som tillika är vårt modersmål».31 Förhållningssättet genljuder av det engagemang hans generation och den föregående kände för folkdiktningen som vittnen om en forntid och uttryck för något ursprungligt. I Finland hade dessa idéer förfäktats inte minst av Porthan och Franzén som hade verkat i de kretsar bröderna Toppelius rörde sig i.32 Romantiken förädlade den enkla härkomsten, som Topelius d.y. så varmt betonade för sin egen del, liksom att den också skänkte ett adelsmärke åt den finska språk- och folkgemenskap han ansåg sig tillhöra. Utan tvivel härrör en del av Topelius engagemang i nationsbygget ur den romantiska vision om förbundet mellan språk och ursprung som hans far förmedlade. Derek Fewster har i avhandlingen Visions of Past Glory behandlat den etniska komponenten i Topelius nationalism. Trots att Topelius senare tonade ner föreställningen om ett enspråkigt finskt folk, tog han aldrig helt avstånd från tanken på finskan som hans och finska folkets »egentl. modersmål».33

Zacharias Topelius

Efter skoltiden i Uleåborg flyttade Topelius till Helsingfors i oktober 1832 för att under Johan Ludvig Runeberg förbereda sig för studentexamen och studerade därefter vid universitetet.34 I juli 1840 promoverades han till filosofie magister och reflekterade därefter en tid över sitt karriärval.35 Han blev redaktör för Helsingfors Tidningar i januari 1842, och skrev och redigerade tidningen med allt större skicklighet. Den gav med tiden en god inkomst, vilket var förutsättningen för äktenskap. Nyåret 1846 gifte han sig med Emilie Lindqvist, dotter till en handelsman i Nykarleby.36 Deras första barn, Aina, föddes 1846 och hon följdes av en syskonskara på fem, varav endast döttrarna Aina, Toini och Eva överlevde till vuxen ålder.37

År 1854 utnämndes Topelius till extraordinarie professor i Finlands historia, men han fortsatte som redaktör för Helsingfors Tidningar fram till 1861 då han överlämnade den i August Schaumans händer.38 Han bidrog med följetonger fram till att tidningen lades ner 1866. Därefter sände han bidrag till andra inhemska och utländska tidningar och tidskrifter, främst till Åbo Underrättelser, Nya Dagligt Allehanda och Svenska Familj-Journalen. År 1863 blev han utnämnd till ordinarie professor vid universitetet vilket gav honom bättre lön men också fler uppgifter. Topelius hade också tidigare varit extraordinarie amanuens vid universitetsbiblioteket 1846–1851 och lärare vid Helsingfors privatlyceum 1846–1850.39

Zacharias Topelius debuterade som diktare med samlingen Ljungblommor 1845 och utökade sedan successivt sin litterära repertoar med prosa och skådespel.40 I mitten av 1850-talet inledde han samarbetet med Albert Bonnier som utgav bl.a. pjäsen Regina von Emmeritz, läseboken Läsning för barn, den historiska romansviten Fältskärns berättelser (som först gick som följetong i Helsingfors Tidningar 1851–1866) och diktsamlingen Sånger I.

När korrespondensen med föräldrarna avslutades i och med Sofia Topelius död i maj 1868 hade Zacharias Topelius blivit en 50-årig man i staten, vida känd och aktad – skalden och författaren som vi känner som Topelius.

Noter

1 Sofia Topelius var döpt till Catharina Sofia Topelius men undertecknade sina brev som Sofia Topelius och kallades av familjen Sofia eller Sophie. Se t.ex. ST–ZT 10/3 1839.

2 Den förste var Petrus Michaelis Arctophilacius, kyrkoherde i Kalajoki. Dennes son Gabriel började kalla sig Calamnius (Studentmatrikeln, »Gabriel Calamnius», m.fl., Genealogia Sursilliana 1960, s. 265 f.). Se även Backman, Nykarleby stads personhistoria 1938, 13 f.).

3 Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 20 f., Birck, Nykarleby stads historia II 1980, s. 164 f. Historiskt sett var det inte otypiskt för yngre och oetablerade handelsmän att gifta sig med äldre änkor som drev etablerade handelsrörelser (Keskinen, Oma ja yhteinen etu 2012, s. 95 f.). Se även not 9.

4 Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 23 f.

5 Hyvärinen, »Säädyn suojassa ja ohjauksessa – Roosin suvun naisten parempiosainen elämä» 2013, s. 72 ff., Helanen, Suuri murros 1937, s. 23 f.

6 Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 15.

7 1734 års lag, Ärvdabalken, kap. 19 § 2.

8 Häggman, Perheen vuosisata 1994, s. 85. I regel gifte sig kvinnor mer sällan än män. Orsakerna var, förutom en önskan att rå över sig själv, bl.a. att det var praktiskt möjligt eftersom männen inte behövdes för hushållssysslor och för att det tänktes att änkor skulle ägna sig åt bön och makens minne. Om änkor och omgiften se t.ex. Bladh, Hennes snilles styrka 2018, s. 16 ff.

9 I synnerhet om det fanns ekonomiska tillgångar kunde det te sig mer lockande att förbli änka än att gifta om sig och åter ställa sig under målsmannaskap. Änkor med bakgrund i borgerskapet hade tre alternativ efter makens död: gifta om sig, fortsätta en eventuell handelsrörelse eller leva på tillgångarna och avkastning, d.v.s. hyres- och ränteintäkter. Det sistnämnda förefaller ha varit vanligast bland grosshandlaränkor vars situation kan jämföras med Sofia Topelius (Bladh, Hennes snilles styrka 2018, s. 91, 102 f.). Catriona M. Macleod har gjort en liknande observation gällande skotska förhållanden (»Enterprising Widows: Family, Business and the Succession Process» 2018, s. 211). Kirsi Vainio-Korhonen beskriver i Sofie Munsterhjelmin aika en samtida änka med sämre ekonomiska villkor, änkan efter Lars von Platen, postmästare i Nykarleby (2012, s. 188–240).

10 Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 27; Sofia Topelius ägde efter makens död Kuddnäs tillsammans med de två barnen genom att hon genom sin giftorätt hade antingen ⅓ eller ½ av gården (1734 års lag, Giftermålsbalken kap. 10 § 1, 2, 4 och 5).

11 Dahlberg & Mickwitz, Havet, handeln och nationen 2014, s. 19.

12 Backman flyttade till Nykarleby från Stockholm i samband med att hans syster gifte sig med Gustaf Wilhelm Turdin.

13 Se t.ex. ST–ZT 26/12 1844, ZT–ST 9/4 1860, 9/5 1862. Se även avsnittet Kuddnäs, not 33.

14 ZT–ST 5/3 1866.

15 ST–ZT 20/3 1837. Sofia Topelius verksamhet i nätverket av anförvanter och andra kontakter kunde karaktäriseras som släktarbete (kin-work). Termen har för avsikt att synliggöra kvinnors roll som förvaltare av familjens sociala kapital. Om släktarbete, se t.ex. Steinrud, Den dolda offentligheten 2008.

16 Förändringarna innebar att man övergick från en vertikal, patrilineärt centrerad och successionsbetonande gemenskap till en mer horisontellt betonad släktgemenskap där släktsammanhanget definierades av ett slags »syskonarkipelag». En bredare krets knöts närmare samman och äktenskapsmönstren blev mer endogama, d.v.s. släktningar gifte sig sinsemellan i allt högre grad. Den nya atmosfären kännetecknades av en känslosamhet samt ett allt intimare förhållanden familje- och släktmedlemmarna emellan, t.ex. antogs svärsöner och -döttrar som självklara medlemmar i släkten, som barn av eget kött och blod (Johnson & Sabean, »Introduction», Sibling Relations & Transformations of European Kinship 1300–1900 2011, s. 10 samt Sabean & Teuscher, »Kinship in Europe: A New approach to Long-Term Development», Kinship in Europe: A New Approach to Long-Term Development (1300–1900) 2007, s. 17).

17 Johnson & Sabean, »Introduction», Sibling Relations & Transformations of European Kinship 1300–1900 2011, s. 9–15, Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 26 ff.

18 Marie Steinrud behandlar en »dold offentlighet» för kvinnor inom svenska högreståndskretsar under motsvarande period i Den dolda offentligheten, diss. 2008, s. 219.

19 Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 27.

20 ST–ZT 6/4 1836.

21 Amuna var barnens namn för farmor Sofia Topelius, huse: dasset, ZT–ST 16/11 1857.

22 Vasenius I 1912, s. 118 ff., Nyberg, Zachris Topelius 1949, s. 36 f. I Stockholm bodde syskon till hans mor Maria, Brita Catharina Norlin och Carl Johan Ocklawitz.

23 Nyberg, Zachris Topelius 1949, s. 35 ff., Vasenius I, 1912, s. 118 f., 124, Schalin, Kuddnäs 1935, s. 11, Railo, BLF 1, »Topelius, Zacharias».

24 Nyberg, Zachris Topelius 1949, s. 37 ff.

25 Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 15 f., Schalin, Kuddnäs 1935, s. 12 ff., 57 f., 69 f. I den äldre litteraturen har en slädolycka på isen angetts som orsaken till hans sjukdom men orsaken till den dubbelsidiga förlamningen torde ha berott på en tumör i ryggradskanalen eller ryggradstuberkulos enligt Juhani E. Railo (BLF 1, »Topelius, Zacharias»).

26 Vasenius I, 1912, s. 141, Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 18, Railo, BLF, »Topelius, Zacharias».

27 Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 2, Nyberg, Zachris Topelius 1949, s. 18 f.

28 Nyberg, Zachris Topelius 1949, s. 34 ff., 39, Vasenius I 1912, s. 79, Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 6, 9 f.

29 Släkten Toppelius hade verkat i Uleåborg sedan Jacob Larsson Toppila fick borgarrättigheter på 1650-talet. Hans son, sonson och sonsonsson var lägre tulltjänstemän (tullskrivare, tullbesökare) innan Zacharias Topelius farfar Mikael Toppelius bröt traditionen och gjorde sig känd som kyrkomålare i Österbotten och norra Finland (Vasenius I 1912, s. 86 f., bih.).

30 Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 2 f. Vasenius I, 1912, s. 84. Nyberg noterar också avsaknaden av adelsmän (Zachris Topelius 1949, s. 17 f., 20 f.).

31 Se Dagboken 18/3 1836 och 3/4 1839 och ZT d.ä.– ZT 24/3, 6/6 1829 och 12/10 1830.

32 BLF, Railo, »Topelius, Zacharias», Klinge, »Frans Michael Franzén», Tarkiainen, »Henrik Gabriel Porthan», Vasenius 1912, s. 105 f. Porthan hade varit Zacharias d.ä.:s lärare och Franzén var vän till den äldre brodern Johan Gabriel.

33 ZT d.ä.–ZT 12/10 1830, Fewster, Visions of Past Glory 2006, s. 132.

34 Se t.ex. ZT–ST 7/6 1833, 20/3 1836.

35 Se t.ex. ST–ZT 27/11 1844, 5/4 1845, 14/12 1851, 6/5 1853.

36 Se t.ex. ST–ZT 1/1 1842, 5/1 1845 och ZT–ST 17/1 1859, Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 104 ff.

37 Om barnen som inte överlevde, se t.ex. ZT–ST 12/3 1858, 24/5 1858 och 14/4 1862.

38 Se t.ex. ST–ZT 28/4 1854 och ZT–ST 8/11 1861.

39 Vasenius III, 1918, s. 10 f.

40 Se t.ex. ST–ZT 23/10 1845, 23/4 1852, ZT–ST 11/10 1858. Topelius hade redan tidigare författat olika mindre verk, bl.a. den handskrivna tidningen Ephemerer, och tidningsföljetonger.

Korrespondensen

Materialet och dess omfattning

Korrespondensen omfattar 426 bevarade brev och har tillkommit 1829–1868. Av dem är 224 från Zacharias Topelius, 197 från Sofia Topelius och fem från Zacharias Topelius d.ä.; fem av moderns brev har tillägg av fadern. I breven finns även tillägg av andra: i Sofias brev av Fanny Toppelius och i Zacharias brev finns ett antal passager och tillägg i marginalerna från hustrun Emilie samt något enstaka tillägg av dottern Aina och/eller hennes make Berndt Nyberg.

De flesta breven ingår i Topeliussamlingen på Nationalbiblioteket i Helsingfors. Tre brev från Sofia ingår i Familjen Zachris Topelius arkiv i Svenska litteratursällskapets i Finland arkiv.1 Det totala sidantalet i de bevarade breven uppgår till 1567. De flesta sidorna är av den ungefärliga storleken 21 x 13 cm.2 I medeltal är Topelius brev 4,5 sidor långa, medan moderns är 3 sidor.3 De flesta breven är skrivna med svart järngallusbläck på brevpapper. Största delen av breven är välbevarade, ett mindre antal brev (tretton) är skadade.4 De bevarade breven uppvisar inga tecken på samtida eller senare censuringrepp.

Under åren 1829–1832 gick korrespondensen mellan Nykarleby och Uleåborg där Topelius gick i trivialskola. Från oktober 1832 är Topelius brev daterade i Helsingfors. Några undantag finns, bl.a. då familjen Topelius reste till kurorten Marstrand på svenska västkusten 1862 och 1868 samt då Topelius vistades i Åbo som ledamot i psalmbokskommittén 1868.

Moderns brev är riktade till Zacharias Topelius, åtminstone innan han gifte sig, men det är uppenbart att breven i allmänhet var avsedda att läsas av eller uppläsas för en större publik, d.v.s. anförvanter och andra som vistades i Helsingfors.5 Efter att sonen gifte sig 1845 riktar sig breven i regel till båda makarna, vilket syns bl.a. i att Sofia Topelius tilltalar mottagarna som ett kollektiv. Båda är upptagna som mottagare i utgåvan även om adressaten förefaller att ha varit Zacharias Topelius.6 Ibland riktar sig Sofia Topelius i en del av brevet till endera maken och i en annan del till båda.7 I Zacharias Topelius brev till modern förekommer åtminstone två implicita adressater: Zacharias syster Sofia och Sofia Topelius fosterdotter Fanny Toppelius.8 Fanny omnämns i öppningshälsningen endast undantagsvis och inte heller i sluthälsningen förekommer hon, breven riktar sig till modern.9 Däremot får hon ofta en hälsning och rätt ofta kan hon bli direkt tilltalad i själva brevtexten: »Goda Fanny, …».10 En del brev var tänkta att läsas högt eller cirkulera bland husfolket på Kuddnäs och Topelius tilltalar ofta flera mottagare: »Gud välsigne Mamma och eder alla mina käraste!»11

Föräldrakorrespondensen är en del av ett bredare korrespondensnät inom familjekretsen och därför delvis en konstruerad helhet. Urvalet i utgåvan baserar sig på de brev Topelius upptagit i brevdiarierna; ett mindre antal brev mellan Emilie och Sofia Topelius med tillägg av Topelius har därför utelämnats. Ofta skickades brev till flera mottagare i samma försändelse, Zacharias kunde samtidigt skicka brev till modern och systern eller någon vän.12 Förutom att Emilie kunde göra tillägg i makens brev till modern så förde hon en egen korrespondens med sin svärmor.13 Breven skickades samtidigt som Zacharias brev och till en del verkar makarna Topelius också ha delat på korrespondensansvaret. Emilie kunde skriva när Zacharias inte hann och erhålla svar som var riktade till henne men ändå inbegrep honom.14 Detta mönster av turordningar, medförfattarskap, parallelliteter och överlappningar mellan korrespondenser inom en familjekrets understryker brevets roll som social praktik under 1800-talet.15

Karakteristik – korrespondenterna och breven

Till skillnad från maken och sonen hade Sofia Topelius inte fått en formell utbildning, vilket avspeglas i föreliggande korrespondens.16 Ortografin och interpunktionen vacklar; meningarna flyter ofta in i varandra eftersom punkt i allmänhet saknas och versaler inte används i början av mening. Styckeindelning förekommer endast sparsamt.17 Den språkliga formen kan även ses i ljuset av 1800-talets språkutveckling: trots att svenskan i teorin var färdignormerad vid ingången av 1800-talet var praxis långt ifrån enhetlig.18

Sofia Topelius använder rätt frekvent olika dialektala ord även om hon förmodligen kände till standardsvenska uttryck. Pluralformer av verb observeras endast sporadiskt och användningen av singularis reflekterar den samtida talspråksnormen.19 Överlag är hennes brev välkomponerade och uttrycksfulla och vittnar om beläsenhet. Zacharias Topelius beskriver sin mor som en läsande person som redan i unga år hade fått nog av sentimentala romaner men livet ut fortfor att läsa dagstidningar.20 Handstilen är för det mesta lättläst men ordled är ofta särskrivna och det är svårt att urskilja när ett ord är menat att vara ihopskrivet.

Breven från Zacharias Topelius d.ä. till sonen har en instruktiv ton och en uppfostrande funktion, vilket är förståeligt när man beaktar att Zacharias d.y. var 11–12 år och bodde hos farbrodern.21 Faderns brev avspeglar väl brevets roll som ett normförmedlande medium under 1800-talet: brevet var det enda sättet att kommunicera med andra på avstånd och att behärska brevskrivandets praktiker var sålunda en grundläggande social färdighet.22 Zacharias d.ä.:s brev har en klar styckeindelning, konsekvent interpunktion, tydliga skillnader mellan versaler och gemener samt ett icke obetydligt antal inslag på främmande språk, främst latin och tyska.23

Zacharias Topelius brev till modern är ända från det första bevarade från 1832 väl strukturerade med styckeindelning även om brevtexten ibland utgör ett enda långt stycke. Interpunktionen och stavningen är konsekvent. Detta torde reflektera både Zacharias Topelius flitiga läsning i unga år och att han fick en grundlig utbildning. I breven till modern använder han liksom hon dialektala ord och uttryck om än i mindre utsträckning, ord som skutugods, pera, pujade. Användandet av dialektala ord och uttryck kan ses som en medveten intimitetsmarkering, särskilt hos sonen. Zacharias handstil är under hela perioden prydlig och lättläst. Den undergår en viss förändring på 1830-talet för att därefter stabiliseras.

Tilltalet

Samhällsordningen med skarpa statusskillnader påverkade brevskrivandet och stilen; det var viktigt att manifestera positioner också inom familjen. Ett sätt att göra det var genom tilltalet. Tilltalsformen signalerade den sociala relationen mellan skribenten och adressaten, och brevrelationen mellan mor och son var ett tidstypiskt exempel på hur en icke-reciprok relation, där parterna inte är hierarkiskt likvärdiga, tog sig uttryck i skrift. Främst syns detta i att Zacharias aldrig duar modern i breven utan tilltalar henne i tredje person singularis, men då alltid som mamma. Detta torde vara typiskt för en brevkultur inom de högre stånden under större delen av 1800-talet eftersom far/mor förknippades med allmoge.24 Sofia Topelius duar däremot alltid sin son och i brevtexten är tilltalet oftast pronominellt medan hälsningen har en mer varierad lydelse. Tilltalet varieras: kära mamma, mamma kära, gulle Mamma, Mamma gulle respektive Zache, kära Zache, Zache gulle, min kära Zachris, kära gosse, kära barn, min älskade gosse, min gosse, egen gosse o.s.v. Dessa tilltal förekommer både som hälsningsfraser men också i brevtexten.25 Tonen är empatisk och tyder på ett stort känslomässigt engagemang som naturligtvis grundar sig på den nära relation mor och son hade.

När Zachris bildar familj, riktar sig modern även till hustrun och barnen. Sofias öppningshälsning till makarna Topelius formuleras ofta som Kära barn, Mina kära barn och själva tilltalet i breven varierar mellan andra person singularis och andra person pluralis. När barnen vuxit till sig blir det klart att även de inkluderas: »Samma goda fader beskydde […] både stora och små». – Det är lätt att tänka sig att åtminstone en del av breven var tänkta att läsas högt för familjekretsen. Tilltalen vittnar således om att breven i rätt hög grad var riktade till många vilket inte är atypiskt för brev på 1800-talet.

Fadern tilltalar sonen på samma sätt som modern gör. I repertoaren ingår Min älskade gosse och Min käre Zachris som de vanligaste. Ett brev delvis på latin använder motsvarigheten till den första: Carissime fili. Tilltalets form i öppninghälsningen är genomgående bestämmarattribut, adjektivattribut och tilltalsord. I själva brevtexten är tilltalet genomgående pronominellt du.

Brevdiariet och icke-bevarade brev

Zacharias Topelius korrespondens med föräldrarna är endast delvis bevarad. Att så är fallet kan utläsas av Topelius brevdiarier där han upptog inkomna och avsända brev, ofta med uppgifter om datering och ankomstdatum samt ibland befordringssätt (med post eller resande) och ibland några ord om innehållet. Diarierna är noggranna men inte fullt tillförlitliga, varför statistiken här får anses som riktgivande.26

Den diarieförda korrespondensen upptar 1325 brev, drygt två tredjedelar av den diarieförda korrespondensen har således förkommit. Dels kan breven ha förstörts, dels återanvänts till sekundära ändamål eller avlägsnats i efterhand. Det är inte känt om Topelius återanvände brevpappret till sekundära ändamål, t.ex. som omslag eller tapetunderlag. Tanken tycks emellertid ha föresvävat Sofia Topelius eftersom hon uttrycker sin ovilja inför tanken att hennes brev kunde »komma till maculatur». I hennes brev finns upprepade uppmaningar att förstöra breven. När sonen vistades i Åbo som medlem av psalmbokskommittén stipulerade modern att »detta bref jemte öfriga må brännas opp genast och ej sparas hem».27 Påbudet verkar inte ha uppfattats ovillkorligt av sonen. Uppmaningarna kan läsas i ljuset av att brev betraktades som en öppen kommunikationskälla i en avgränsad krets. Modern önskade helt enkelt inte att obehöriga skulle se brev som var menade att läsas i familjekretsen.28 Ett brev från 1839 vittnar om detta förhållningssätt: »göm bort alla våra breflappar som möjligt vis kan ligga framme».29

Figur 1. Totalantal brev i korrespondensen 1829–1868, icke-bevarade brev inkluderade.30 Fördelningen korrespondenterna emellan är tämligen jämn även om sonen oftast var en smula aktivare korrespondent än modern. I medeltal skickades 36 brev per år mellan korrespondenterna.

Figur 2. Antalet bevarade brev per år och korrespondent. Antalet bevarade brev är i genomsnitt 7–8 per år under de tre första decennierna och under 1860-talet drygt 23 per år.

Figur 3. Totalantal brev årsvis samt antal bevarade årsvis. Orsakerna till volymändringen vid 1830–1840-talets skifte torde åtminstone delvis finnas i förbättrad postgång, vilket tas upp i avsnittet om postgången. Figuren beaktar endast åren 1833–1868 eftersom ingen tillförlitlig statistik finns för 1829–1832. År 1858 markerar en brytpunkt i det att den relativa mängden bevarade brev fram till korrespondensens slut 1868 är ungefär hälften eller mer.

Figur 4. Andelen bevarade brev per decennium och korrespondent. Under första delen av korrespondensen finns endast ett fåtal brev av Zacharias Topelius bevarade. Vad beträffar den senare hälften är förhållandet i stort sett det motsatta. Från 1857 är de bevarade breven från Sofia Topelius färre än de från Zacharias Topelius till henne (se även figur 2).

Figur 5. Genomsnittligt antal sidor per brev årsvis.31

Postgången

Finska postväsendet utvecklades under autonomitidens första femtio år med växlande intensitet. Överlag kan man konstatera att försändelsernas volym växte och att förbindelsernas hastighet och regelbundenhet ökade.32 Denna utveckling avspeglas delvis i Zacharias Topelius korrespondens med föräldrarna.

När Zacharias Topelius föräldrar inledde brevväxlingen med sonen var det finländska postväsendet i allt väsentligt ännu en skapelse från den svenska tiden. Storfurstendömet Finland fick en egen postdirektion 1811, men de administrativa reformerna och expansionen av nätverket av postvägar och -kontor förbättrade ändå inte postgången på önskat vis under 1800-talets första del; eftersom volymerna ökade i motsvarande grad betydde det att reformerna endast bidrog till att postgången inte försämrades.33 Att skicka brev var också relativt dyrt.34 Detta samt det faktum att posten endast gick en gång i veckan mot Österbotten från Helsingfors (och då via Åbo vilket förorsakade en märkbar fördröjning) sänkte avsevärt postväsendets attraktionskraft som befordringsmedel. Privatpersoner anlitade därför gärna resande för att befordra sina brev eftersom det ofta innebar snabb och gratis leverans. Också Topelius utnyttjade denna möjlighet: I brevdiariet har han antecknat namn på de resenärer som tog hand om breven. Breven som sändes per post är märkta »p». Åren 1834–1835 skickades drygt hälften av breven per post och resten med resande. Ett annat sätt att spara på kostnaderna var att skicka flera brev samtidigt.35

Postväsendet reformerades under 1840-talet vilket påverkade allmänhetens val av befordringssätt. En sänkning i taxan åstadkoms 1845 när en enhetstaxa togs i bruk och portot fixerades till 10 kopek. Taxan var i bruk till 1850 när en tvåstegstaxa infördes – enligt denna taxa var portot 5 kopek för brev vars vikt understeg 1 ½ lod på sträckor under 125 verst medan det på sträckor som översteg detta avstånd var 10 kopek.36 Denna taxa gällde till korrespondens slut, från 1863 i markvalörer (20 respektive 40 penni).37

I samband med reformen 1845 infördes från 1846 ytterligare en posttur till Österbotten och den tidsdryga omvägen via Åbo upphörde. Samma år ersattes postbönderna med postiljoner som rörde sig med gästgivarskjuts, vilket gjorde postgången mer regelbunden och planmässig; de första regelrätta ortsvisa tidtabellerna för postskjutsar uppställdes.38 En jämförelse mellan åren 1840 och 1846 ger vid handen att Sofia Topelius brev från Nykarleby 1840 oftast dröjde sju till tio dagar på sträckan medan breven 1846 i medeltal levererades på fyra till fem dagar.39

Åren 1844 och 1845 skickades ungefär fyra av fem brev med post, och från sommaren 1850 antecknade Topelius inte längre att brev sänts per post.40 I undantagsfall kunde breven fortfarande skickas med resande, men allt mer sällan under senare år. Postväsendet blev i och med reformer och stegvisa förbättringar således i allt högre grad den självskrivna befordringskanalen för privatkorrespondenser.

Järnvägen till Tavastehus 1862 påverkade leveranstiden för österbottniska postförbindelser, men det är svårt att dra slutsatser om hur stor inverkan den hade på föreliggande korrespondens; i diarierna noteras ankomstdatum men endast sporadiskt dateringen. Leveranstiden torde ha varit fyra dygn, således något kortare än tidigare men inte så snabb förmedling som med resande som bäst. De österbottniska postförbindelserna tycks inte heller ha försnabbats avsevärt under 1800-talets sista decennier.41 Förbättringen torde ändå ha varit betydande vad regelbundenhet och pålitlighet beträffar.

Förutom brev skickade mor och son Topelius regelbundet gods, livsmedel och andra artiklar till varandra. Transporten försvårades emellertid av det faktum att posten inte fraktade paket som var tyngre än 10 skålpund och även då var priset närmast oöverkomligt dyrt. En paketpost som sänkte taxorna men bibehöll viktbegränsningen lanserades 1845.42 I praktiken var man beroende av andra resande och kontakter med sjömän, t.ex. skickade Sofia Topelius en mindre tunna med insaltad fisk till Helsingfors i november 1854 med en bekant sjöman.43 Tillfällen för transport, »forlägenheter», var ändå sporadiska och krävde förberedelser, förbindelser och tur för att kunna utnyttjas.44 Möjligheten att sända större gods, t.ex. matvaror men också resgods, förbättrades i och med ångfartygen och införandet av den reguljära passagerartrafiken. Ångbåtsfarten vid de finska kusterna inleddes 1836 men det dröjde till augusti 1857 innan Österbotten fick en regelbunden förbindelse då Österbottniska Ångfartygsbolaget började trafikera mellan S:t Petersburg och Uleåborg med fartyget »Österbotten».45 Under resan anlöpte fartyget de flesta städer på den österbottniska kusten, Nykarleby inkluderad.46 År 1858 utökades turtrafiken med fartyget »Suomi» och 1862 med ett tredje fartyg, »Oulu». Reshastigheten var inte hisnande men tillräckligt snabb för att konkurrera med landtrafiken, och dessutom var transportkapaciteten större och relativt förmånlig. År 1859 tog resan ca fem dygn, med mellanstationer, enligt tidtabell.47 Från 1862 gick fartyg i vardera riktningen en gång i veckan under högsäsongen. Senare på hösten kunde väderleken orsaka förseningar men som regel upprätthölls under 1860-talet en ångbåtsförbindelse med Österbotten och Södra Finland till mitten av november då seglationen upphörde för vintern. Från 1860 angjorde Österbottniska Ångfartygsbolaget inte längre Nykarleby. Frakten sändes därefter via andra kanaler, antagligen via mellanhänder i Jakobstad eller genom någon improviserad lösning vid Nykarleby redd.48

Av breven framgår att familjen Topelius packning för sommarvistelsen i Nykarleby sändes i förväg med ångfartyg och hem i efterskott medan familjen reste landvägen.49 Livsmedel ingick bland de återkommande artiklarna. Dylika varutransporter var tidigare i praktiken omöjliga landvägen på grund av paketpostens kostnader och viktbegränsningar.50

Noter

1 Topeliussamlingen på Nationalbiblioteket, signum 244 och Familjen Zachris Topelius arkiv SLSA 801.2. Totalt 199 brev från Sofia och Zacharias d.ä. finns i kapseln 244.94 medan 221 från Zacharias till föräldrarna finns i kapsel 244.97. Fyra brev som ingår i utgåvan har arkiverats i 244.100, bland breven från Emilie Topelius till Sofia Topelius.

2 Pappersformatet uppvisar en större divergens fram till 1840–1850-talet. Pappersformatet gick generellt sett mot en större standardisering under perioden, se Persson, Svensk brevkultur på 1800-talet 2005, s. 170.

3 P.g.a. varierande pappersformat är siffran inte helt entydig. Generellt sett motsvarade textmängden i hennes brev ungefär ett knappt ark standardbrevpapper på 4 sidor.

4 De flesta av dessa är antingen rivna eller slitna medan ett (ZT–ST 19/10 1860) bär tecken på att ha skurits med kniv eller sax, möjligen för att brevet innehållit en illustration av något slag.

5 Att brev var avsedda för flera var helt i linje med tidens praxis. Breven kunde cirkulera i familje- och släktkretsen: »Mille får nu skrifva om Marstrand till Augusta, och så får Mamma sedan sin andel af brefvet.» (ZT–ST 21/6 1862, Persson, Svensk brevkultur på 1800-talet 2005, s. 40 f., Ruberg, Conventional Correspondence 2011, s. 107 f.). Undantagen uttrycktes explicit: »om Augusta [Rosenkampff] ej är frisk så ge ej fram mit bref» (ST–ZT 5/1 1845). Kuvert finns endast undantagsvis bevarade, allmännare var att var breven vikta så att adressaten kunde skrivas på frånsidan.

6 Jfr ST–30/11 1866. Undantagen utgörs i huvudsak av de tillfällen Topelius vistades på annan ort än resten av familjen. I de fallen står Topelius som ensam mottagare.

7 T.ex. ST–ZT 23/4 1852.

8 I utgåvans redaktionella texter benämns systern Johanna Sofia för klarhetens skull även om hon var känd vid sitt andra förnamn Sofia.

9 ZT–ST 15/1 1868.

10 ZT–ST 1/10 1866.

11 ZT–ST 15/1 1868.

12 Breven var oftast ihopvikta och förslutna med lack. När många brev skickades på en gång hade försändelsen endast en adressat som såg till att också »inneliggande» brev nådde sin adressat.

13 Emilie har upptagits som avsändare endast då hon författat en betydande del av brevet.

14 Åtminstone ett 20-tal brev mellan Emilie och Sofia har inslag av Zacharias hand.

15 Om brevnätverk inom familjekretsen, se Persson, Svensk brevkultur på 1800-talet 2005, s. 64–81 och Keravuori, »Rakkaat poikaiset» 2015, s. 26–29. Om brevkultur i europeisk kontext, se Ruberg, Conventional Correspondence 2011 som redogör utförligt för privatbrevens utformning, innehåll och sociala roll i en nederländsk högreståndskontext.

16 Kristina Persson har behandlat brevskrivandet ur ett genusperspektiv och konstaterar att kvinnor och män dels hade olika tillgång till utbildning, dels levde i olika språkmiljörer (Svensk brevkultur på 1800-talet 2005, s. 34 ff.). Kirsi Vainio-Korhonen gör samma iakttagelse om ojämlik tillgång till utbildning hos finska adelsfröknar på 1700-talet. Faderns engagemang i utbildningen var av avgörande betydelse särskilt för flickor eftersom de inte kunde gå i skola och var helt beroende av privat undervisning (Vainio-Korhonen, Sophie Creutz och hennes tid 2011, s. 32 ff., Vainio-Korhonen, »Oklanderlig franska och skrivsvårigheter – adelsdöttrars edukation i det tidigmoderna Finland» 2012, s. 275 f.,). Om flickors utbildning, se även Vainio-Korhonen, Sofie Munsterhjelmin aika 2012, s. 31–72.

17 Kirsi Keravuori konstaterar i en artikel att ortografin och interpunktionen hos brevskrivande autodidakter var bristfällig och att bruket mellan versaler och gemener vacklade, men osäkerhet i skrift var inte främmande för den samtida överklassen heller, vilket Kirsi Vainio-Korhonen konstaterar utgående från Sophie och Jacobina Munsterhjelms brev. Vainio-Korohonen konstaterar också stilen hos allmogens autodidakter och adelns bristfälligt utbildade fröknar liknade varandra och att orsakerna var just brist på formell utbildning. Breven avhandlade vardagliga ärenden och var avsedda att läsas högt (Keravuori, »Itseoppineet ihmiset kirjeenkirjoittajina – Perhekirjeenvaihtoa 1860-luvun saaristosta», Kirjeet ja historiantutkimus 2011, s. 172 ff., Vainio-Korhonen, »Oklanderlig franska och skrivsvårigheter – adelsdöttrars edukation i det tidigmoderna Finland» 2012, s.272 ff., Vainio-Korhonen »Sisaruksia ja sukulaisia. Suomalaisten aatelisnaisten kirjeenvaihtoa 1600- ja 1700-luvulla» 2011, s. 158).

18 Persson, Svensk brevkultur på 1800-talet 2005, s. 18.

19 Se t.ex. ST–ZT 11/2 1840.

20 Självbiografiska anteckningar 1922, s. 27.

21 Faderns bror Gustaf omtalas som farbror i korrespondensen och hans hustru Maria, som var syster till modern, kallas för moster.

22 Persson, Svensk brevkultur på 1800-talet 2005, s. 38 ff Ruberg, Conventional Correspondence 2011, s. 111.

23 Skolundervisningen omfattade inte någon regelrätt undervisning i modersmålet utan kunskapen i de klassiska språken var huvudsaken. Behovet av en modersmålsundervisning tillgodosågs vid sidan om: de olika skrivövningar som eleverna presterade rättades och handstilarna kontrollerades (Vasenius I, 1912, s. 299 f.).

24 Förälderns frihet att utforma tilltalet var större vilket kan attribueras den högre status föräldern hade (Persson, Svensk brevkultur på 1800-talet 2005, s. 29 f., 35, 141 f.).

25 Detta slags tilltal kan ha som funktion att visa på känslomässigt engagemang (Persson, Svensk brevkultur på 1800-talet 2005, s. 166 ff.).

26 Beräkningen beaktar inte de 28 bevarade breven från tiden innan diarierna (1833). Carola Herberts har uppskattat att ca 75 procent av breven är noterade men för föräldrakorrespondensen torde andelen vara något högre (Herberts, »Inledning», Zacharias Topelius korrespondens med förlag och översättare, ZTS XX 2015).

27 ST–ZT 27/3 1868.

28 ST–ZT 9/5 1839 och 11/2 1840. Uppmaningar kan läsas i ljuset av att brev betraktades som offentliga dokument i den privata sfären (Persson, Svensk brevkultur på 1800-talet 2005, s. 40 f.). Jfr även Ruberg, Conventional Correspondence 2011, s. 36 f.

29 ST–ZT 9/5 1839. I Zacharias Topelius brev förekommer inte liknande uppmaningar. Jfr Persson, Svensk brevkultur på 1800-talet 2005, s. 40.

30 Topelius började föra diarie 1833 och därför upptar statistiken endast sporadiskt obevarade brev för perioden 1829–1832. Trots att antalet är rätt stabilt kan en topp urskiljas. Under Krimkrigets första år 1854 uppgick mängden till 59 brev. Ur diarierna framgår att Zacharias Topelius skickade 181 brev och mottog 183 brev år 1854, vilket var mer än vanligt. Ökningen i brevmängden under Krimkriget var ett allmänt fenomen som kan förklaras med ett förhöjt behov av informationsutväxling under kristid (Pietiäinen, Suomen postin historia 1 1988, s. 326 f.).

31 Vad beträffar textmängden i breven verkar sidantalet i breven öka efterhand, men det är här svårt att säga om det beror på ändrade skrivvanor eller på att sonen Zacharias är den som företrädesvis kommer till orda mot slutet av korrespondensen. Sidantalet närapå fördubblas från 2,37 sidor per brev 1829–1839 till 4,60 sidor per brev 1860–1868. Denna beräkning beaktar dock inte att pappersformatet varierar en smula mer under korrespondensens förra del. Tre större, tätt skrivna sidor kunde väl inrymma en större mängd text än två mindre, fyrsidiga blad med sex sidor text. Å andra sidan ökas textmängden av Zacharias tendens att skriva marginalerna fulla. Jfr t.ex. ST–ZT 1/1 1841 och ZT–ST 5/6 1863.

32 Pietiäinen, Suomen postin historia 1 1988, s. 568 ff.

33 Pietiäinen, Suomen postin historia 1 1988, s. 299.

34 Under perioden 1817–1840 var posttaxan baserad på distans och för sträckan Helsingfors–Nykarleby var portot 46 kopek bankoassignationer per lod. Detta kan jämföras med en resa med hyrkusk inom staden som kostade ca 4 kopek silver, d.v.s. 12 kopek bankoassignationer (Helsingfors Tidningar 27/12 1837).

35 Breven omtalades då som »inneliggande».

36 Taxorna hade förnyats också 1841 p.g.a myntrealisationen 1840. Taxorna konverterades från sedelrubel till rubel silver med en ny kurs, 3,50:1 (tidigare var kursen 3:1). Taxan mellan Helsingfors och Nykarleby blev således 13 ½ kopek. Pietiäinen, Suomen postin historia 1 1988, s 279. Ett och ett halvt lod motsvarar ca 20 g. 125 verst motsvarar drygt 133 km, d.v.s. motsvarar en verst 1069 m.

37 Pietiäinen, Suomen postin historia 1 1988, s. 308. Avståndet mellan Helsingfors och Nykarleby var 480 verst, d.v.s. ca 518 km.

38 Pietiäinen, Suomen postin historia 1 1988, s. 285, 298 f.

39 Variationerna kunde ändå vara stora. Sofia Topelius brev som daterats 3/5 1840 nådde Helsingfors redan 8/5 medan ett brev som hon daterat 11/10 1846 ankom först 21/10 1846.

40 Topelius brevdiarium 1833–1837, 1844 samt 1844–1845. Detta trots att postvägen, p.g.a. postkontorens lägen, fortfarande var avsevärt mycket längre än den kortaste vägen för landsvägsresande: 620 km mot 513 km (Lindeman, Ny vägvisare genom Storfurstendömet Finland 1848, bih.)

41 Pietiäinen, Suomen postin historia 2 1988, s. 514 f.

42 10 skålpund motsvarar 4,25 kg. Portot för Helsingfors–Nykarleby var 16 kopek per skålpund. Försändelser som innehöll klingande mynt fick uppgå till 50 skålpund (21,25 kg). Bakom reformen fanns kommersiella intressen, bl.a. bokhandlarna som krävde bättre förbindelser för att kunna utnyttja den expanderande kretsen kunder som fanns på olika håll i landet (Pietiäinen, Suomen postin historia 1 1988, s. 280, 296 f).

43 ST–ZT 5/11 1854.

44 Ibland annonserade kaptenerna i tidningarna om möjligheter för passagerare och fraktgods att segla med handelsfartyg, se t.ex. Helsingfors Tidningar 13/5 1835 och 21/5 1836. Topelius reste 1835 till Nykarleby ombord på Nykarlebyfartyget »Ellida». Se Dagboken 22/5 1835. Om fraktgods med resande, se t.ex. ST–ZT 5/4 1845.

45 Åbo Underrättelser 23/6 1857. Ångbåtstrafiken hade varit koncentrerad på sydkusten fram till 1857. Hjulångaren »Furst Menschikoff» hade börjat trafikera mellan Åbo och Stockholm 1836 och följande år hade en förbindelse etablerats mellan S:t Petersburg och Stockholm med Reval och Helsingfors som mellanstationer. Ångfartyget »Uleåborg» hade gjort några försök på turtrafik längs österbottniska kusten 1839 och 1842–1843 men denna trafik upphörde efter att linjen uppenbarligen inte lönade sig (Finlands Allmänna Tidning 29/8 1839, Åbo Underrättelser 30/7 1842 och 19/7 1843).

46 Från 1858 var fartygets befälhavare Nykarlebykaptenen Carl Oskar Olson (Åbo Underrättelser 4/5 1858). Ångskonerten »Uleåborg» hade under några år på 1830- och 1840-talet trafikerat mellan Åbo och Torneå med mellanhamnar (Åbo Underrättelser 15/5 1839, 30/7 1842, 19/7 1843).

47 Åbo Underrättelser 17/5 1859.

48 Åtminstone 1860 verkar klädkistan för sommaren ha gjort en tur via Jakobstad, ZT–ST 11/6 1860.

49 ZT–ST 4/6 1858, 13/6 1859, 11/6 1860, 17/6 1867 och 18/5 1868.

50 Pietiäinen, Suomen postin historia 1 1988, s. 296 f.

Tematisk-kronologisk översikt

En del av brevens teman är genomgående för hela korrespondensen, som t.ex. hälsa och pengar. Vissa teman introduceras genom livshändelser, bl.a. barnen, medan andra är specifika för en viss tidsperiod, t.ex. tidningspolemiker. Korrespondenterna skriver om samma teman, men infallsvinklarna är, naturligt nog, olika. Ett exempel är nödåren 1866–1868: där sonen talar om hur svälten i princip borde åtgärdas, har modern en mycket mer pragmatisk syn och hon redogör för hur hon åtgärdar situationen.1 I det följande presenteras en kronologiskt sammanställd tematisering av brevens innehåll.

Skolgången i Uleåborg

Korrespondensen med föräldrarna inleddes när Zacharias Topelius skickades till Uleåborg för att börja i trivialskolan i februari 1829. Hans skolgång hade börjat med »moster Sahlboms skola» i Nykarleby, en förberedande privatskola för stadens herrskapsbarn som gav barnen elementära läskunskaper och kunskaper i kristendom. Därefter fick han privatundervisning hemma, först av kusinen Frans Toppelius och senare av informatorn Jacob Blank.2

Skolvalet dikterades dels av faderns intressen, dels av fördelen med de redan existerande nätverken i Uleåborg. Som ovan framhållits ansåg Zacharias d.ä. att det finska språket spelade en viktig roll i sonens uppfostran. I det finskspråkiga Uleåborg kunde Topelius lära sig sitt »egentl. modersmål», vilket inte hade varit möjligt i det helsvenska Nykarleby.3 Att farbrodern Gustaf Toppelius och hans familj bodde i Uleåborg var förmodligen en avgörande faktor. Skolgång i Vasa, Österbottens andra trivialskola, hade inte erbjudit motsvarande möjligheter till förmånlig inkvartering och hemliknande förhållanden även om Sofia Topelius hade avlägsnare släktingar där.

Efter Zacharias Topelius d.ä.:s död 1831 var det Gustaf Toppelius uppgift att övervaka Zacharias d.y.:s utbildning. Ungefär 40 brev finns bevarade mellan farbrodern och brorsonen fram till 1863 då Gustaf Toppelius dog. Farbrodern kom att inneha en viktig roll som faderssubstitut eftersom han var rådgivare till Zacharias under studietiden och även därefter. Hans ekonomiska understöd till brorsonen verkar dock inte ha varit av större betydelse.4 Toppelierna i Uleåborg nämns frekvent i brevväxlingen. Flera av Gustaf Toppelius barn bosatte sig i Helsingfors och särskilt den yngre kusinen Oskar Toppelius hade täta kontakter med Zacharias.

Från Zacharias skoltid i Uleåborg finns 28 brev bevarade, samtliga från föräldrarna till sonen. Breven har ett klart drag av uppfostrande ton vid sidan om informationsväxlingen, och brevskrivandet i sig var en del av uppfostran. Uppfostringsfrågor som fadern tar upp är t.ex. vikten av att lära sig finska samt nödvändigheten att undvika romanläsning. Tillgången till skönlitteratur var nämligen god tack vare Zacharias fastrar Lisette och Greta som upprätthöll ett privat lånebibliotek. Biblioteket innehöll ett tusental volymer, de flesta romaner.5 Detta oroade föräldrarna. Topelius senior utdömer romanerna som »i allmänhet förderfliga för ungdomen». Orsaken till denna negativa attityd var att romaner betraktades som underhållningslitteratur medan barns läsning sågs som en primärt nyttoinriktad verksamhet. Föresatsen att undvika romanläsning verkar ha funnits hos den unge Topelius: han beröms av sin far för löftet att »icke läsa romaner». Verkligheten var dock en annan och i Självbiografiska anteckningar säger skalden sig ha plöjt igenom hela biblioteket så när som på en bok, Edward Youngs svårmodiga betraktelse över liv, död och evighet, Sömnlösa nätter.6

Under sejouren i Uleåborg hann Zacharias d.y. också knyta nära band till sina kusiner där. Familjen Toppelius bebodde en gård vid Torggatan. Tomten hade varit i släktens ägo sedan sent 1600-tal men byggnaderna var av senare datum.7 Då Zacharias flyttade in bestod familjen, förutom farbrodern och hans hustru, moster Maria, av barnen Sofia, Gustaf och Oskar. Under Zacharias vistelse utökades familjen med döttrarna Fanny och Jenny. Samtliga kusiner kom att figurera i Zacharias Topelius senare umgänge, såväl i studie- som i familjelivet. Flera av dem vistades på Kuddnäs under sin barndom och de flesta kom åtminstone periodvis att bo i Helsingfors.8

Zacharias Topelius skolkarriär var rask. Han inträdde i skolans mellersta klass, kollega superiors klass i februari 1829 efter förhör med skolans rektor Simon Wilhelm Appelgren, en före detta elev till Topelius d.ä.9 Trivialskolan var språkorienterad och ålderdomlig men Zacharias klarade sig väl.10 Tack vare gott läshuvud och privatundervisning hemma kunde han hoppa över skolans lägsta klasser och påbörja sin skolgång i en klass som låg på en högre nivå än för en typisk 11-åring. Vid inskrivningen hade han antagits i klassen som primus bland elever som i genomsnitt var fyra år äldre, somliga till och med 10 år äldre.11 Denna mellersta klass slutförde han på en termin och uppflyttades till konrektors klass vid utgången av vårterminen 1829.12 Han fullbordade konrektors klass på tre terminer, blev uppflyttad till sista klass efter höstterminen 1830 och fick sitt avgångsbetyg i juni 1832, enligt egna ord »med ett betyg långt bättre än förtjänat». Han avverkade sålunda de två sista klasserna, konrektors och rektors klass på fem terminer i stället för de gängse åtta.13 Efter avgångsbetyget var han tvungen att välja mellan det nygrundade Åbo gymnasium eller någon lämplig magister som kunde förbereda honom för studentexamen.14

Zacharias Uleåborgsvistelse tog slut i och med avgångsbetyget. Efter avslutad termin återvände han hem till Kuddnäs och vistades där under sommaren. Han skickades sedan i oktober på sin forne informator Frans Toppelius inrådan till Helsingfors för att hos magister Johan Ludvig Runeberg läsa inför studentexamen och därefter påbörja sin universitetsbana.15

Kuddnäs

Zacharias Topelius barndomshem Kuddnäs figurerar i breven under hela korrespondensperioden i olika roller. Dels var gården hans föräldrahem, dels bildade Kuddnäs med föräldrarnas tillgångar grunden för hans materiella livsvillkor, och han deltog på distans i arbetet med att upprätthålla familjeegendomen.

Kuddnis hemman i Nykarleby låg strax utanför stadsgränsen när det nygifta paret Topelius köpte gården på exekutiv auktion 1814.16 Gårdsköpet finansierades med de medel hustrun förde med sig till det gemensamma boet. Efter Kuddnäs köptes Frill hemman några år senare, ⁷⁄₂₄ respektive ¹¹⁄₂₄ mantal. Ägorna bestod således av ¾ mantal förutom fyra övriga hemmansdelar i Nykarleby omgivning.17 Den sammanlagda jordegendomen kunde inte räknas som något storgods men var ändå en betydande egendom i trakten. Antagligen kvarstod åtminstone dryga hälften av arvet efter köpen och nödvändiga förbättringar.18 Gården var tänkt som doktorsfamiljens ekonomiska bas. Zacharias Topelius d.ä. besjälades av tanken att jordbruket var den lämpligaste sysselsättningen för den frie mannen. Målet förefaller att ha varit upprättandet av en mönstergård som skulle försörja familjen och samtidigt upplysa traktens allmoge.19 Följaktligen utvecklades gården och jordbruket medvetet under de följande åren. Nya ekonomibyggnader som var tänkta att stöda en helhetsekonomi på gården tillkom, bl.a. anlades en kvarn, en smedja och ett brännvinsbränneri. Zacharias d.ä.:s intresse för jordbruket och dess förkovran låg i tiden. Om detta vittnar Finska hushållningssällskapets grundande 1797 efter de fysiokratiska idealen, liksom ett successivt ökande jordägande hos ståndspersoner.20

Efter Zacharias d.ä.:s död hyrdes ägorna närmast Kuddnäs och Frill ut till landbönder medan de spridda hemmansdelarna längre bort såldes undan för undan. Samtidigt köpte Sofia Topelius upp de delar av Kuddnäs och Frill som ännu var i annan ägo. Detta slutförde hon 1857.21 Parallellt med omläggningen av gårdsdriften var Sofia Topelius tvungen att hitta nya inkomstkällor som kompenserade doktor Topelius löneinkomster.

Landbönder, torpare och tjänstefolk

Landbönderna22 blev en central del av gårdsdriften och de omtalas regelbundet i korrespondensen. Landbönder var inte vanliga i Österbotten men förekom företrädesvis på mindre gårdar nära städer som ägdes av borgare eller ståndspersoner.23

Förutom Kuddnäs och Frill hemman hörde ett antal torp till Frill, där torparna ingick kontrakt direkt med gårdsägarinnan. Av dessa torp var Lippjärvi och Åminne de två som oftast förekommer i korrespondensen och som hörde till familjen under hela perioden.24 Mängden torp som hörde till Kuddnäs och Frill kan dock ha varit betydligt större. Enligt uppgift var torpens antal 5 respektive 17 vid en ospecificerad tidpunkt. Gårdssamhället Kuddnäs och Frill räknade 85 personer mantalsskrivna på Kuddnäs och Frill, 19 på Kuddnäs och 66 på Frill 1854.25 Generellt gällde att landbönder liksom torpare betalade sitt arrende i dagsverken samt in natura även om Sofia Topelius föredrog kontanter.26

Av breven framgår att valet av landbönder och uppgörandet av kontrakt med dem var en betungande uppgift särskilt när omsättningen blev mer intensiv.27 Ett dåligt val återverkade på familjens ekonomi och kunde rubba tillförseln av livsmedel eftersom arrendet till en betydande del betalades in natura. Det utarrenderade hemmanet riskerade också att förfalla och bli mindre attraktivt för nästa arrendator.

Trots att cirkulationen av arbetsfolk kunde vara stor fanns en viss kontinuitet. Familjen Dahlsten tjänade familjen under hela korrespondensperioden. Erik Dahlsten var en av torparna på Frill, hans fosterson Gustaf också torpare under en tid och därefter backstugukarl.28 Gustafs son Erik var sjöman men blev sedan statare på samma hemmans ägor. Också hans son Gustaf, sjöman, bosatte sig på Frill. Samtliga hade någon relation till Zacharias. Erik d.y. var lekkamrat och tillverkade senare fiskeredskap åt Topelius under dennes sommarvistelser. Tillsammans med sin far torde han också ha ansvarat för underhållet av båtarna på Kuddnäs. Gustaf d.y. var roddare åt Topelius under fisketurerna.29 Andra namn som förekommer decennierna igenom är Boman och Forsberg. Släkten Boman var landbönder på Kuddnäs när familjen Topelius förvärvade egendomen och fortsatte att vara det efter köpet. Efter landbonden Matts Bomans död på Sveaborg 1835 tog svärsonen Erik Johansson över och kvarstod på hemmanet under hela korrespondenstiden, i slutet som torpare på Åminne. Dennes söner bildade familj och fortsatte att bebo andra hemmansdelar. Torparen och tidigare landbonden Johan Forsberg med son är ett annat exempel på hur kontrakten i praktiken gick i arv.30

Förutom landbönder och torpare fanns det på Kuddnäs en del avlönat arbetsfolk, drängar och pigor. De fick sin lön i reda pengar samt husrum, mat och ekipering. Främst behövdes de för att utföra vardagssysslorna vid gården. De flesta har inte lämnat några spår utan skymtar förbi i breven utan att ens kunna identifieras. Undantag utgör trotjänarinnorna Brita Kiviranta och Stina Sigfrids som intog en speciell roll i familjen. Deras väl och ve tillmäts liknande betydelse som andra i bekantskapskretsen. Stina Sigfrids var bosatt på gårdens ägor efter sin pensionering och fortsatte att besöka matmodern dagligen. När hon dog 1868 kort efter Sofia Topelius begravdes hon intill den Topeliuska familjegraven.

Hyresgäster och Sofia Topelius privatekonomi

Efter sin makes död fick Sofia Topelius full pension i fjärde klassen ur finska civilstatens änke- och pupillkassa: 450 rubel bankoassignationer (150 rubel silver) per år som utbetalades halvårsvis. Inkomstbortfallet efter maken var kännbart eftersom hans löneinkomster sannolikt hade varit fyrfaldiga.31 Beloppet räckte inte till för att försörja hela familjen och samtidigt betala för sonens utbildning. Arvet från fadern Samuel Calamnius verkar ha varit den viktigaste ekonomiska säkerheten.32 Förutom fädernearvet hade Sofia Topelius sitt mödernearv innestående hos familjen Turdin efter att modern gift om sig. Vid moderns död blev sterbhuset, som utgjorde handelshusets tillgångar, kvar som fordringar i halvbrodern Gustaf Turdins rörelse. Vid hans konkurs 1838 försvann dessvärre största delen av arvet.33

En del kompletterande inkomstkällor fanns för att öka tillgången till kontanta pengar. Uthyrningen av själva Kuddnäs och gårdsbyggnaderna var en.34 Hyresvärdskap var med rätt få undantag ett av de få geschäft en ståndspersonsänka på landsbygden på ett socialt acceptabelt sätt kunde befatta sig med för att öka inkomsterna.35

Sofia Topelius hade hyresgäster både i huvudbyggnaden och i den bredvidliggande »gula byggningen» där en lägenhet på fem rum inreddes efter att barnen flyttat hemifrån. Från 1840–1850-talet till Sofias död var huset ständigt upplåtet åt hyresgäster.36 Sofia Topelius mottog emellertid hyresgäster i båda byggnaderna och flyttade åtminstone vid ett tillfälle själv till gårdsbyggnaden. Oftast nämns gästerna rätt flyktigt i korrespondensen, exempel är fiskalen Forssén och tullförvaltaren Falck.37 Men flera av hyresgästerna hade släktband till familjen och de förefaller ibland närmast vara en del av hushållet. Emilie Turdin och hennes mor bodde t.ex. på gården efter maken Gustaf Turdins konkurs. Familjerna Blank och Dyhr som bodde på gården var inte släkt men nära familjebekanta. Som husvilla efter Nykarleby brand 1858 förlitade de sig på sina kontakter för att hitta tak över huvudet och mottogs på Kuddnäs där de inkvarterades i huvudbyggnden med Sofia Topelius och hennes husfolk och delade hushåll med dem. Deras vistelse blev så långvarig att båda familjerna sannolikt bidrog med något slags vederlag trots att det först var fråga om nödhjälp.38 Kuddnäs var omkring 1850 eftertraktat av personer som behövde ståndsmässig bostad men som av en eller annan orsak saknade egen gård eller eget hus i staden. Det gula husets hyresgäster var en mångskiftande skara. I ena ändan av byggnaden bodde både drängar, landbonde- eller arrendatorsfamiljer medan den stora lägenheten med sal i andra ändan hade använts till de mest skiftande ändamål; den var från 1850-talet bostad för ämbetsmän men hade tidigare tjänat som teatersal för kringresande sällskap och excercislokal för rysk militär.39

Andra inkomstkällor hade Sofia Topelius i markförsäljningen efter doktor Topelius död. Bit för bit såldes mer avlägsna hemmansdelar ut, torpet vid Bäck hemman såldes 1838 och en del av Mietala hemman i Soklot 1842 för 483 rubel silver. Summan motsvarade en yngre lektors årslön och var betydligt större än utgifterna för Zacharias studier under ett läsår.40 Några kvitton på intäkter från försäljning av gårdens avkastning finns inte bevarade och det är oklart i vilken grad Sofia Topelius idkade handel på den del av arrendet hon fick in natura; troligt är att en del såldes till stadens handelsmän.41 Arrangemanget innebar naturligtvis mera arbete och kan förklara varför Sofia Topelius hellre tog emot arrenden i reda pengar.

Kuddnäs som ekonomisk resurs

Kuddnäs och den jordegendom som därtill hörde var således en betydande tillgång för familjen Topelius. Dess värde var stabilt eller till och med stigande. Jordens avkastning var av betydelse för familjen som indirekt livnärde sig på lantbruk och förlitade sig på en rätt hög grad av självförsörjning som inte hade varit möjlig för en stadsfamilj.

Gården innebar en ekonomisk säkerhet för barnen. Zacharias Topelius d.ä. hade testamenterat hälften av sin egendom till hustrun och en fjärdedel var till de två barnen.42 Eftersom Kuddnäs med ägor förvärvats under äktenskapet tillhörde den makarna till lika delar och efter Zacharias d.ä.:s död ägde barnen en åttondel var medan modern ägde tre fjärdedelar. Arvsordningen diskuteras i ett brev 1840 eftersom lagstiftningen behandlade människor olika beroende på kön, stånd och arvets natur.43 Sofia Topelius önskan var att barnen skulle dela lika på egendomen trots att lagen gav söner företräde framom döttrar när det kom till jordegendom.44 I detta följde hon samma princip som Zacharias d.ä. utstakat i sitt testamente tio år tidigare.

Ända till slutet av 1850-talet förefaller tanken ha varit att konsolidera och utveckla jordegendomen. Planerna på att sälja Kuddnäs och Frill förs fram i korrespondensen 1862 och fortsatte därefter att vara på agendan.45 Försäljningen av egendomen ventileras sedan ofta i korrespondensen, p.g.a. besväret med gårdens administrerande. Tanken verkar ändå ha varit att hålla huvudbyggnaden eller gårdsbyggnaden i familjens ägo som Sofias hem och familjen Topelius sommarbostad.46 Diskussionerna kring Kuddnäs avyttrande åskådliggör kvinnors juridiska status: Parterna som diskuterar affären är Sofia, Zacharias och svärsonen Wilhelm Schalin. Som gift var dottern Sofia Schalin underställd sin makes målsmannaskap, i motsats till modern, och hon verkar endast ha informerats medan de tre övriga diskuterade villkoren.47

Kommissioner och sociala nätverk

Ett återkommande inslag i breven är kommissionerna, d.v.s. ärenden som ålades en korrespondent. På grund av bristfälliga kommunikationskanaler var brevrelationer med personer på annan ort många gånger det enda sättet att få ärenden utförda. Därför var olika uppdrag en självskriven del i korrespondenser.48

Kommissionerna var knutna till familjen Topelius sociala nätverk. De utgjorde en del av ett utbytessystem där den viktigaste resursen var det sociala kapitalet, vars grundplåt var släkt- och familjerelationerna. Dels handlade de om att omsätta socialt kapital för att nå olika mål, dels handlade de om en verksamhet för dess egen skull, ett socialt kitt som höll nätverket samman. Den främsta aktören verkar under en stor del av korrespondensen ha varit Sofia Topelius. Hon kände släktnätverket och utfärdar, mottar och vidarebefordrar kommissioner. Merparten av kommissionerna inbegriper inte Sofia och Zacharias som kommittenter utan en tredje person som stod i något slags förhållande till någondera; oftast är Sofia förmedlare för någon släkting eller bekant i Nykarleby som behövde få ett ärende uträttat i Helsingfors. På moderns önskan verkställde sedan Zacharias kommissionen men ibland var hans roll inte heller större än att vara budbärare. Dessa kedjor där ett ärende passerade tre, fyra eller t.o.m. fler personer var ingen ovanlighet och ett sätt att utnyttja nätverkens möjligheter till fullo.49

Kommissionsväsendet var främst ett utbyte mellan jämlikar. Enligt tidens patriarkala synsätt ålåg det ändå en överordnad att ombesörja att klienters skäliga uppdrag verkställdes. Att inte åta sig ett uppdrag kunde skada anseendet i lokalsamhället. Kommissionerna var en bestående och central del av nätverksutbytet och familjens sociala kontext.50 Därför var de också en central del av uppfostran. Sofia uppvisar en medvetenhet om kommissionsväsendets sociala roll när hon påminner den unge studenten om vikten av att uträtta uppdragen noggrant: »är det väl nån Commisjon bjud till at puncktligt uträtta hvad dig blir anför trott i synnerhet af äldre personer ty sådana småsaker verkar mycket på allmänna omdömet».51

Typer av kommissioner

Kommissionerna handlade ofta om att vidarebefordra material, brev eller t. ex. brandförsäkringspapper och varor, men också om att utföra tjänster. De immateriella kommissionerna handlade företrädesvis om att skaffa och förmedla information, t.ex. att höra sig för hos myndigheter om beslut eller i vilket skede en viss beslutsprocess var. De materiella kommissionerna spelade en viktig roll i korrespondensen eftersom det knappa utbudet på varor kännetecknade 1800-talets samhälle. Av denna orsak var förbindelser med andra orter ytterst angelägna. Kommissionsväsendet har bl.a. kallats »överklassens interna postordersystem».52

Ett av de vanligaste uppdragen hemifrån var att sköta Kuddnäs brandförsäkring, den årliga avgift som skulle erläggas till Allmänna Brandstods-Bolaget med kontor i Helsingfors. Av brevdiariet framgår att Topelius skötte försäkringsärenden också för anförvanten Matts Lithén.53

En annan kommission som förekommer under hela korrespondensen är julklapparna. Zacharias Topelius fick i uppdrag av modern att inhandla lämpliga julklappar till släktingar och tjänstefolk. Julklapparnas art varierade men åtminstone tyg efterskickas, liksom böcker och då i synnerhet andlig litteratur (biblar, evangelier, psalmböcker). Julklappskommissionerna blir emellertid svårare att spåra senare i korrespondensen eftersom Sofia Topelius brev inte är bevarade. Klart är att Zacharias fortsatte att skicka julklappar, i allt större utsträckning sina egna skriftliga alster, oberoende av moderns kommissioner.54 Kommissionsartiklarna avspeglar en spirande konsumtionskultur; somliga varor var färdiga att användas, t.ex. vaxdosa och brosch, medan andra var mindre förädlade, som tygerna.

En tredje kommission som också förekommer under hela korrespondensen är de s.k. frönotorna: beställningar på frön till grönsaker och blommor.55 Redan Zacharias Topelius d.ä. gav sonen i uppdrag att köpa vallmofrön i Uleåborg 1830 och Sofia fortsatte att årligen på våren ge honom i uppdrag att inhandla frön till prydnads- och nyttoväxter och skicka dem till Nykarleby.56 Bl.a. såddes nejlikor, lövkojor, reseda och vallmo, vilka också kunde användas som nyttoväxter.57 Trädgården på Kuddnäs hade anlagts på initiativ av Zacharias Topelius d.ä. och var på många sätt typisk för sin tid. Han var influerad av 1700-talets fysiokratiska tänkande och med det sammanhängde tanken om en köksträdgård där man kunde experimentera med olika nyttoväxter.58

En fjärde kommission var livsmedel som förmedlades höstetid mellan Nykarleby och Helsingfors under snart sagt hela korrespondensperioden. Brevskrivarna ber de facto aldrig om att få livsmedel skickade till sig, men regelbundenheten i försändelserna och tonen i breven ger intrycket att försändelserna var förväntade.59 Troligen gjordes muntliga överenskommelser under sommaren som följdes upp med brev. Ett av de livsmedel som ofta nämns är »nätingarna», nejonögonen, som fångades på hösten i Österbotten. Här är de oändamålsenliga transportmedlen ett ständigt problem: »… men huru få dem till er».60 Leveranser från Helsingfors till Nykarleby kan inte spåras i korrespondensen före 1857 och ångbåtstrafiken. Från Helsingfors sände familjen Topelius oftast vassbuk, d.v.s. skarpsill, men också ost, äpplen och krikon. Under hungeråret 1867 skickades en mjölsäck som nödhjälp.61 Från Nykarleby söderut skickades förutom nejonögon också sikrom. För övrigt nämns sik, gädda och fårkött.62

I slutet av brevväxlingen uppträder kommissioner som anslöt sig till sommarvistelserna i Nykarleby. Kistor med familjens sommarutrustning skickades i förväg sjövägen med ångfartyget »Österbotten», antingen direkt till Nykarleby ångbåtsbrygga (belägen på Alörn där sommarvillan också låg) eller Jakobstad, medan familjen själv åkte landvägen.63 Nyheten med den regelbundna ångfartygstrafiken var enkelheten och förutsägbarheten, tidigare hade familjen antingen tagit bagaget i sin vagn eller varit beroende av fartygslägenheter som fungerade eller inte. Sommarkommissionerna innehöll flera andra uppdrag som sammanhänger med ett växande välstånd och framväxten av en borgerlig sommarnöjeskultur. För det mesta anknöt de till Zacharias Topelius stora sommarpassion: fisket. Han ber modern höra sig efter roddare för fisketurerna, se till att båten iståndsätts, att vettar för sjöfågeljakt tillverkas och att nät samt håvar för fiske färdigställs.64

En sjätte kategori rör upplysningar av olika slag. Uppdrag som rörde information illustrerar väl hur tillgången till information var beroende av social ställning. Vid ett tillfälle uppmanar Sofia sonen å landbondeänkan Bomans vägnar att ta reda på om den på Sveaborg i fångenskap döda landbondens pengar kunde skickas hem; det torde ha varit avsevärt svårare för änkan att formulera sig skriftligen till myndigheter och erhålla ett önskat svar.65 Att förmedla anställningar var också en typisk uppgift som exemplifierar hur ståndspersoner kunde använda sina kontakter för att tillgodose sina behov av tjänstefolk eller andra anställda. Man sökte efter lämpliga personer som t.ex. informatorer i både egna och andras nätverk.66 Uppdragen blev fler när Topelius nådde en stabil och erkänd position, och han blev flera gånger anlitad som ombud i bl.a. pensionsärenden.67 Men kommissionerna kunde också vara av enklare art: i januari 1845 bad Sofia Topelius sonen att säga åt Jakob Blank att en gemensam bekant bett honom skicka »bråckband» åt en femte part.68 Fallet exemplifierar hur kommissionerna var företag som involverade också grannätverk.

Pengar och privatekonomi

Pengar är ett genomgående tema i korrespondensen, och privatekonomiska angelägenheter berörs regelbundet. Breven ger en bild av knappa omständigheter men snarare rör det sig om en diskurs som betonar sparsamhet.69 Topelius var beroende av pekuniärt stöd hemifrån tills han hade etablerat sig som redaktör för Helsingfors Tidningar 1842, och han fick understöd även en tid efter det.70 Detta innebar att Sofia Topelius både hade insyn i sonens privatekonomiska beteende och möjlighet att påverka det. Moderns omsorg om sonens utkomst framgår bl.a. av diskussionerna om hans framtida yrkesmässiga orientering. Den blev aktuell i och med filosofie magisterexamen 1840 och mor och son ventilerar sonens karriärval av och till under de följande 15 åren. Senare diskuteras Zacharias och hans familjs ekonomiska situation, bl.a. löneinkomster, hyresnivå och presumtiva gårdsköp. Släktingars och bekantas penningaffärer skymtar förbi i den mån de berör parterna, t.ex. genom skuld- och borgensförbindelser.71 Av korrespondensen framgår klart att Sofias och Zacharias ekonomier var sammanlänkade både med varandra i varierande grad och med det omkringliggande släktnätverket.

Yrkesval

I början av studierna tänkte Topelius följa i faderns fotspår och bli läkare men gav småningom upp tanken. Han övervägde i stället en bana som präst eller lärare. Det var i själva verket samma karriär, eftersom både församlingarna och skolorna var underställda domkapitlen och båda yrkena i bästa fall resulterade i en kyrkoherdetjänst i ett rikt pastorat. Modern bistod med råd och reflektioner men yrkade varken på det ena eller det andra.72 Topelius påbörjade studier för en licentiatexamen i historia, efter egen utsago för att bli lärare. En omorganisering av skolväsendet 1841 hade förbättrat lärarnas löneförmåner och gjort lärarkarriären attraktivare även om villkoren kunde vara rätt anspråkslösa, särskilt när det gällde undervisningen i elementarskolorna.73 De fortsatta studierna pågick under läsåret 1840–1841 och höstterminen 1841 men studierna försinkades när Zacharias anställdes som redaktör 1842.74

Förlovningen med Emilie Lindqvist hösten 1842 aktualiserade frågan om yrke och utkomst på nytt. Sofia Topelius ansåg redaktörskapet som ett alltför knappt och osäkert levebröd. Tidningsmannabanan existerade inte för henne som ett godtagbart eller ens möjligt karriärval i början av 1840-talet. Om det vittnar hennes rätt pejorativa ordval i fråga om sonens yrkesutövning, hon kallar det för »skribleri».75 Hennes förhållande till pressen var kluvet: å ena sidan hade hon ofta synpunkter på artiklar, å andra sidan ansåg hon att det inte var mycket bevänt med yrket som redaktör. Ett lektorat vore däremot ett passande karriärval och en fast tjänst själva förutsättningen för äktenskap.76 Zacharias Topelius sökte ett lektorat i historia 1844–1845 vid det nygrundade Vasa gymnasium men valdes inte. Motivet för denna första ansökan var dels att han behövde en tjänst för att gifta sig, dels att han ville tillmötesgå moderns önskan att få sonen närmare barndomshemmet.77

Sofia Topelius pragmatiska inställning till sonens yrkesval var förklarlig eftersom familjen trots sitt relativa välstånd inte var ekonomiskt oberoende. För dottern Sofia gällde det att göra ett lämpligt parti, för sonen Zacharias att få en stabil inkomst som kunde säkra honom och hans familj en ståndsmässig tillvaro. Möjligen spelade den ekonomiska instabilitet hon upplevde i Nykarleby också in. Handeln var på tillbakagång i staden och det påverkade hennes släkt- och bekantskapskrets: halvbrodern Gustaf Turdins konkurs 1838 kastade en skugga över familjens tillvaro under hela 1840-talet, sonens svärfar in spe, Isak Lindqvist, hade haft ekonomiska bekymmer sedan mitten av 1830-talet och gjorde upp med sina borgenärer 1843 och svågern Matts Lithén gjorde konkurs 1843 och 1845.78

I frågan om yrkesval skildes mor och son åt av en generationsklyfta. Där modern hade en negativ eller åtminstone kluven inställning till redaktörskapet ansåg Topelius att samhällets gryende modernisering och urbanisering med tiden började skapa en läsande allmänhet som efterfrågade en dagspress. När Topelius sökte lektorat en andra och tredje gång, först i Åbo och sedan i Vasa 1850–1852, var han därför rätt måttligt intresserad. Hans tilltagande skicklighet som redaktör, det växande antalet prenumerationer och de därmed ökande inkomsterna gjorde att han var mindre böjd att ta emot det lektorat han slutligen fick 1852 efter en snårig ansökningsprocess.79 Han hade förutom som tidningsman börjat bli ett namn i litteraturen genom bl.a. diktsamlingen Ljungblommor, den historiska romanen Hertiginnan af Finland och operan Kung Carls Jagt. Efter utnämningen tog han tjänstledigt till höstterminen 1854 för att ägna sig åt sin litterära och journalistiska karriär.80 Innan han hann tillträda tjänsten blev han utnämnd till extraordinarie professor i historia vid universitetet i mars 1854. Ett lektorat i landsorten skulle ha betytt en kursändring och ett avsteg från den väg inom offentligheten som Topelius som bäst höll på att utstaka.

Trots den oväntade utnämningen 1854 fortsatte Topelius som redaktör parallellt med de i början ganska begränsade undervisningsuppgifterna.81 Diskussionen om hans yrke ebbade ut och Sofia Topelius fann sig i att sonen inte flyttade till Österbotten: han hade visat att han kunde försörja en familj som redaktör, utan att förstöra framtidsutsikterna. Hon ändrade ändå inte sin åsikt om yrket utan fortsatte att kalla tidningen »strunt» eftersom publicistiken också skapade bekymmer i form av tidningspolemik och var hotad av censuren som kunde dra in tidningen.82 Men mor och son fortsatte att dryfta tidningen, dess innehåll och villkor. När sonen mot slutet av 1850-talet började uttrycka en önskan att överlämna tidningen i andra händer stödde hon honom i föresatsen.83 August Schauman tog över som redaktör vid nyåret 1861 men Topelius medverkade i fortsättningen med följetonger och redigerade tidningen under slutet av 1861 när Schauman hade sagt upp sig.84 Helsingfors Tidningar klarade i längden inte konkurrensen i det alltmer politiserade samhällsklimatet som efterfrågade ett mer renodlat liberalt organ. De nya tidningarna Helsingfors Dagblad (1862) och Hufvudstadsbladet (1864) erövrade mark; den förra lockade liberala läsare medan den senare, redigerad av Schauman, vann en mer apolitisk läsarkrets och annonsörerna.85 Prenumerantsiffrorna sjönk och Helsingfors Tidningar lades ned 1866 vilket innebar både en personlig och en ekonomisk förlust för Topelius.86 Topelius var ändå mindre beroende av tidningen i och med att han utnämnts till ordinarie professor i finsk, rysk och nordisk historia 1863.87 En del av inkomstbortfallet kompenserade han genom medverkan i andra tidningar.

Topelius inledde karriären som redaktör vid en tidpunkt när landets press befann sig i ett tämligen outvecklat skede. Få tidningar utkom och pressen hade relativt nyligen etablerat sig i Helsingfors. När Topelius tog över Helsingfors Tidningar lyckades han styra in tidningen på nya banor. Fram till decennieskiftet 1860 var detta nytänk dess största fördel. Som redaktör betonade han ett journalistiskt, nyhetsinriktat grepp där lokalkonkurrenten Helsingfors Morgonblad var mer litterär i sin framtoning. I stället för lånat innehåll producerade han eget: följetonger, lokalkrönikan Leopoldinerbrev, rapporter från rättssalen vid uppmärksammade fall m.m.88 Med tiden miste Helsingfors Tidningar sin föregångarposition och började efter 1860 tappa läsare och annonsintäkter. Topelius var medveten om att försprånget var förverkat. Tidsbristen och de ovan nämnda faktorerna torde förklara varför Topelius slutade som redaktör.89

Zacharias Topelius privatekonomi

Arbetet som redaktör gav efter ett tag Zacharias Topelius en exceptionellt god inkomst. I början var lönen inte hög, 800 rubel bankoassignationer,90 vilket motsvarade en yngre lärares lön vid elementarskolorna.91 I kontraktet för 1843 knöts lönen på Topelius initiativ till antalet prenumeranter vilket visade sig framsynt. Redaktörslönen steg stadigt från knappt 340 rubel silver 1843 till ca 2000 rubel silver år 1860 då Helsingfors Tidningar nådde kulmen av sin popularitet.92 Tidningen trefaldigade sitt prenumeranttal under Topelius tid och var vinstbringande för förläggaren tack vare annonsörerna.93 Detta förklarar till en del varför Topelius inte var särskilt benägen att motta lektoratet i Vasa 1852; hans nettolön var då 990,25 rubel medan en lektorslön rörde sig mellan 450 och 600 rubel.94 Inkomsterna från tidningen präglades dock av en viss osäkerhet eftersom censuren, särskilt på 1840- och 1850-talen, kunde dra in tidningar närmast godtyckligt.95

Topelius hade också kompletterande inkomstkällor. Under åren 1846–1850 var han verksam som lärare vid Helsingfors privatlyceum och undervisade i historia, geografi och svenska.96 Förutom lönerna från tidningen och universitetet fick han honorar för sin litterära produktion. De första honoraren var blygsamma men genom samarbetet med Albert Bonnier på den svenska bokmarknaden blev de allt mer betydande, i synnerhet efter 1860. Hans totala inkomster fördubblades mellan 1847 och 1851 från 875 till 1728 rubel.97 Under dessa år verkar han ha lyckats amortera de skulder han hade kvar från studietiden och dessutom allt oftare producera ett överskott. I takt med inkomsterna steg också utgifterna, i synnerhet som han under dessa år bildade familj.

Efter utnämningen till extraordinarie professor nådde Topelius inkomster en hög nivå: han åtnjöt 1860 förutom professorslönen på 1000 rubel silver och spridda litterära honorar ca 2000 rubels lön från tidningen, sammanlagt 3429,75 rubel.98 Detta kan relateras till en senatorslön som uppgick till 2500 rubel.99 Generellt sett rörde sig inkomsterna 1860–1868 mellan 2500 och 3000 rubel. Med utnämningen till ordinarie professor 1863 steg lönen men i gengäld hade inkomsterna från tidningen minskat efter att Topelius slutat som redaktör vid nyåret 1861. Topelius kompenserade bortfallet genom honorar för bidrag till Helsingfors Tidningar, framförallt i form av följetonger, bl.a. Fältskärns berättelser som han påbörjat 1851. Efter att tidningen upphört publicerade han följetonger i Åbo Underrättelser och Halmstadsbaserade Svenska Familj-Journalen. Redan tidigare hade några följetonger utkommit i svenska Nya Dagligt Allehanda. Överlag hade Topelius särskilt efter utnämningen 1854 en rätt stabil ekonomi – år med underskott efterföljdes av år med överskott. Inte ens de dyra resorna till Mellaneuropa 1856 och till Marstrand 1862 åstadkom några mer bestående ekonomiska avbräck.100

Skulder är ett återkommande tema i korrespondensen. I de tidiga breven påminner modern om vikten av att vara sparsam och att undvika skuldsättning.101 När mor och son senare avhandlar ekonomiska spörsmål handlar det snarare om brist på kontanta medel. Sofia Topelius tillgångar var bundna i Kuddnäs; kontanter fick hon genom den blygsamma änkepensionen som utbetalades halvårsvis och arrende- och hyresintäkterna som hon fick en gång om året. Topelius lön som redaktör utbetalades en gång om året, även om möjlighet till förskott fanns, professorslönen utbetaldes tre och fyra gånger om året medan inkomsterna från honorar var oregelbundna.102

Följden av en begränsad tillgång till kontanter var att en stor del av ekonomin rent allmänt kännetecknades av kredit: olika skuldförbindelser upprättades såväl mellan privatpersoner som mellan privatpersoner och små och stora handelsrörelser.103 Det outvecklade bankväsendet försvårade läget. I stället för banker använde man bekanta handelsmän. Topelius främsta kontakter i den vägen torde ha varit Henrik Borgström i Helsingfors och Johan Lybeck i Nykarleby.104 I denna kreditekonomi spelade rykte och socialt kapital en avgörande roll för såväl privatekonomi som affärsverksamhet.105 Detta förklarar Sofia Topelius oro för sonens ekonomi under studietiden och i början av yrkeskarriären. Skulder som inte sköttes kunde leda till en fatal brist på kredit. Ohederlighet och slarv i penningaffärer innebar förlust av rykte och socialt kapital, vilket i sin tur påverkade en persons möjligheter att hävda sig i samhället.

Topelius och familjen

Zacharias Topelius gifte sig med Maria Emilie Lindqvist den 30 december 1845. Paret hade förlovat sig i september 1842 men förlovningen hölls till en början hemlig för alla utom den närmaste familjekretsen. Paret brevväxlade genom Topelius syster Sofia för att undgå att väcka uppmärksamhet.106

Parets äktenskap var både typiskt och otypiskt. Typiskt i den meningen att paret gifte sig inom sitt stånd och inom den krets av borgare och ofrälse ståndspersoner som fanns i Nykarleby. Ett äktenskap utanför ståndet skulle ha tett sig närmast otänkbart. Äktenskapet var en smula otypiskt i det avseendet att makarna var nästan jämnåriga och i det att Topelius var relativt ung både när han förlovade sig och när han gifte sig. En intressant fråga är varför Topelius sökte sitt parti i hembygden i stället för huvudstaden där ett lämpligt parti möjligtvis kunde ha erbjudit fördelar när det kom till kontakter och därmed karriärmöjligheter. Han gifte sig i stället med dottern till en handelsman vars rörelse hade mött svårigheter, som han väl kände till.107 Topelius vann varken karriär- eller penningmässigt på sitt äktenskap med Emilie Lindqvist. Partiet var inte ett resonemangsparti men motsvarade konvenansens krav.

Genom äktenskapet med Emilie konstituerade Topelius en egen familj. Åtskillnaden från barndomshemmet och familjen uttrycks bl.a. i Sofia Topelius tilltagande användning av den kollektiva öppningshälsningen »kära barn».108 Genom äktenskapet upptogs Topelius också i en ny släktkrets: hustruns släkt blev Topelius släkt. Detta avspeglas i korrespondensen genom att ett nytt persongalleri träder fram och att gamla bekanta får rollen som släktingar.109

Makarna Topelius fick sammanlagt sex barn varav tre dog som barn: Michael, Rosa Emilia och Raphael Zacharias. Tre döttrar överlevde föräldrarna: Aina, Toini och Eva. Barnen får med ökat antal och tilltagande ålder en allt mer framträdande roll i korrespondensen mellan mor och son. Ett centralt tema är döttrarnas utbildning: alla döttrar sattes i den då nygrundade (1844) Fruntimmersskolan i Helsingfors men endast den äldsta dottern Aina gick hela kursen ut. Topelius beslut att låta döttrarna gå i skola reflekterar den nya tidens ideal. Han fäste uppmärksamhet vid kvinnors utbildning redan i sina dagböcker på 1830-talet och i Helsingfors Tidningar från 1840-talet. Flickors utbildning skulle förse dem med en uppsättning egenskaper och färdigheter nödvändiga för en god husmor: ett religiöst sinnelag, husliga färdigheter och rätt slags beläsenhet.110 De båda yngre barnen togs emellertid ur skolan när Toini visade tecken på sjuklighet. De yngre döttrarna åtnjöt därefter på ett mer traditionellt vis privatundervisning.111

Ett av nyckelbegreppen för att beteckna familjelivet är den »husliga trefnaden» som avspeglar idealet med ett idylliskt och fridfullt hem.112 Topelius skildrar också ofta och gärna barnens tilltag i breven i ett varmt tonfall där han bl.a. härmar barnspråk och beskriver hur barnen är »pigga och muntra, – gala och sjunga hela dagen så att man vill mista öronen».113 Julskildringarna är ett annat titthål till den borgerliga hemidyllen. Breven i jultid är ofta barncentrerade och berättar om hur många och hurudana julklappar barnen fick, hur julen firades, vilka som var på plats o.s.v.114 Skildringarna av hemmiljön avspeglar en förändrad inställning till barn och hemliv. Tecken på en romantiskt influerad uppfattning till barn kan skönjas redan i Topelius egen uppfostran men blir mer synlig när han själv bildar familj. Betonandet av huslig trevnad, barn, jul m.m. var centrala komponenter i en omdefiniering av barnens roll och i den europeiska framväxten och ideologiseringen av ett nytt borgerligt familjeideal.115 År 1868 bestod familjen av paret Topelius samt döttrarna Toini och Eva. Äldsta dottern Aina hade gift sig i januari 1867 med läraren Berndt Nyberg och flyttat hemifrån.

Sociala nätverk

Breven spelade en central roll i det sociala livet och i det sammanhang Zacharias Topelius inträdde när han reste hemifrån. De var en informationskanal och samtidigt uppfostrings- och kontrollredskap, men framförallt var de ett medel i sig för att upprätthålla ett nätverk. Genom breven framträder ett av mor och son delat nätverk, och senare också Zacharias eget, utökade system bestående av släkt genom hustrun, vänner, bekanta och klienter. Korrespondensen ger ändå inte en fullständig bild av Topelius nätverk, t.ex. berörs hans professionella kontakter endast flyktigt.116

Sociala sammanhang fram till Zacharias Topelius äktenskap 1845

Av breven från studietiden framgår att nätverket i Nykarleby spelade en viktig roll, och att Sofia Topelius kontaktnät var tongivande för sonens sociala liv i Helsingfors.

I snart sagt varje brev behandlas frågor som rör Nykarleby och den närmaste familjen på Kuddnäs: systern Sofia och kusinen Fanny som flyttat in 1837. I en bredare bemärkelse inbegrep hushållet på Kuddnäs tjänstefolket och övriga invånare, d.v.s. hyresgäster. Hyresgästernas ställning som en del av hushållet varierade: om de var närmare bekanta till familjen verkar de ha uppfattats som en fastare del av hushållet och av större intresse än om deras enda koppling var ett hyresavtal.117 En mer perifer del av Kuddnäs och dess sociala krets var gårdens landbönder och torpare. Somliga av dessa hade bebott ägorna i generationer och betraktades som klienter vars väl och ve var av intresse för gårdens ägare.118

Närvaron av Nykarleby är kännbar i breven. Hälsningar och rapporter förekommer ofta och flera av dem som nämns i en Helsingforskontext har en koppling till Nykarleby: Familjen Rosenkampff, den f.d. informatorn Jakob Blank som studerade i Helsingfors, köpmän som Gustaf Turdin och Albert Dyhr som reste mellan Nykarleby och Helsingfors och bidrog till att upprätthålla kontakten mellan hemorten och studieorten. Lite senare finns Uleåborgssläktingarna Toppelius i Helsingfors genom studier och äktenskap, bl.a. delade kusinen Oskar Toppelius hushåll med Topelius under ungkarlstiden. Denna österbottniskt präglade krets av anförvanter, utökad med kamrater ur österbottniska avdelningen, utgör under korrepondensens första decennium ramverket för Zacharias Topelius umgänge i Helsingfors. Under den tidiga korrespondensperioden var dessa resande mellan Helsingfors och Österbotten viktiga brevförmedlare, studenten Topelius inkluderad.

Studentens och den unge tidningsmannens eget nätverk började småningom ta form i Helsingfors. En konstituerande funktion i denna krets hade Henrik Borgströms familj där Topelius introducerades genom familjen Lindqvist. Hustrun Carolina var dotter till handelsmannen Hans Johan Kjemmer i Gamlakarleby och kusin till Emilie Lindqvist som 1839 vistades hos familjen i Helsingfors för att få umgängesvana. Henrik Borgström var genom sitt äktenskap förtrogen med de österbottniska handelsmannakretsarna och Topelius hade under sin studietid anlitat Borgström för penningtransaktioner. En annan viktig bekantskap under de första decennierna av korrespondensen är familjen Thuneberg med Blank som introduktör.119 Familjen Rosenkampffs betydelse för Topelius var stor under studietiden och släktbanden till familjen beredde hans väg in i Helsingforssocieteten, särskilt när det kom till ämbetsmännen och en del av det högre borgerskapet.120

Familjerna Rosenkampffs, Turdins och Toppelius närvaro i korrespondensen understryker att mor och son ingick i ett gemensamt horisontellt nätverk: Merparten av de viktigaste relationerna är moderns syskonrelationer – antingen genom blods- eller äktenskapsband. Kännetecknande för denna skara är att den innehåller ett rätt stort antal halvsläktingar, främst halvsyskon men också halvmorbröder, -mostrar och -kusiner. Denna syskonarkipelag kännetecknades av en känslomättad atmosfär, nära band och en hög grad av ingifte i form av kusin- och bryllingäktenskap. Ett exempel är bröderna Topelius/Toppelius äktenskap med systrarna Calamnius och ett annat är Topelius kusiners Sofias och Jennys äktenskap med kusinerna Leopold och Carl Toppelius 1847 och 1858. Även om Topelius själv och hans närmaste familjekrets gifte sig utom släkten bidrog detta släktnät till att slå an en familjär ton i breven: kusiner, hustruns syskon, moderns halvsyskon och deras barn hörde alla till ett självklart och engagerande sammanhang.121

Ett eget nätverk – sammanhang efter äktenskapet 1845

I och med äktenskapet med Emilie Lindqvist framstår Topelius i allt högre grad som familjeöverhuvud och självständig aktör inom ett nätverk där hustruns släktingar och de kontakter Zacharias själv knutit intog en mer framskjuten position. Införlivandet av anförvanter genom äktenskap i släktkretsen utökade de horisontella släktrelationerna.122 Genom äktenskap blir de ingifta parterna en del av familjen, vilket ses i öppningshälsningen »Kära syskon» i breven till systern efter att hon gift sig med Wilhelm Schalin.

Barnens äktenskap, 1845 respektive 1846, påverkade Sofia Topelius umgänge. Dottern Sofia Schalin med familj flyttade först till Kaskö och sedan till Larsmo vilket avspeglas i korrespondensen mellan mor och son eftersom båda nu började korrespondera med henne var för sig. Också andra ingångna äktenskap omtalas i breven. Sofia Topelius syskonbarn i Uleåborg, Sofia, gifte sig 1847 med sin brylling Leopold Toppelius, och flyttade till Helsingfors. Hennes syster gifte sig senare med dennes bror och båda familjerna, i synnerhet »Leopolds», återkommer ständigt i breven mellan mor och son. Kusinen Oskar Toppelius hade flyttat till Helsingfors redan tidigare och hörde till samma släktkrets som umgicks i staden. Om äktenskapets och det egna hushållets förpliktelser vittnar också Sofia Topelius brev där hon förbereder sonen på Uleåborgssläktningarnas ankomst: »du får bereda dig på drygt hushåll genast och så många behöfvande dessutom i den slägten som nog anser dig skyldig att hjelpa m. m.»123

Emilies släktingar, främst systrarna Mathilda och Augusta med familjer och bröderna Ludvig och Julius, stod familjen Topelius nära. Ingendera av systrarnas familjer bosatte sig i Helsingfors utan förblev i Österbotten, men hustruns systerdöttrar Emilia Lybeck, Aline och Anna Hæggström var inackorderade hos familjen Topelius under långa perioder för att gå i Fruntimmerskolan i Helsingfors. Båda bröderna Lindqvist bodde åtmnistone periodvis under studietiden i Helsingfors hos familjen Topelius och hörde till de stående gästerna i fest och vardag på ett liknande sätt som Topelius gjort hos Rosenkampffs under sin studietid. Ludvig och Julius Lindqvist hörde tillsammans med Johannes Toppelius och Gustaf Turdin till skaran »ungherrar» som makarna Topelius förväntades stöda och övervaka.124

Även om släkten var viktig för familjen Topelius begränsades umgänget inte till den. Topelius talar själv om tre »sig emellan obekanta kretsar» varav släkten var en, den musikaliska en annan och den akademiska en tredje. Den musikaliska kretsen bestod av familjer i borgerskapet: Borgström, Fahlander, Hernmarck, Pacius, Arnell, Wasastjerna och Decker. Bekantskapen med Alexander Decker och Henrik Borgström som var rådmän och hörde till toppskiktet bland stadens köpmän vittnar om att familjen Topelius integrerat sig i stadens elit. Till den akademiska kretsen hörde bl.a. Topelius beskyddare vid universitetet, vicekanslern Reinhold Munck och husläkaren Felix von Willebrand.125 Samtliga kretsar skymtar i korrespondensen. På grund av luckorna i den är det tyvärr svårt att bilda sig en detaljerad uppfattning om en del av umgänget. T.ex. hörde medlemmar av släkten Tengström till umgänget under 1840-talet och tidigt 1850-tal, men eftersom korrespondensen är dåligt bevarad under de åren är det svårt att uttala sig om det desto mer. Under hela korrespondensen berättar Topelius Helsingforsnyheter för modern, men med tiden handlar rapporterna allt mer generellt om familjens umgänge och huvudstadens sociala liv även om gemensamma kontakter aldrig försvinner helt ur breven. Banden till Nykarleby och Österbotten bestod, och Emilies släktingar i Nykarleby blir ett ämne som skribenterna berör regelbundet. Detta illustrerar att äktenskapet inte endast var en angelägenhet som berörde makarna utan i hög grad kopplade ihop släktingar från båda parters familjer.126

Förutom släkt och vänner hörde ett stort antal tjänstefolk, klienter och andra med mor och son icke-jämbördiga personer till det sammanhang breven skildrar. Som nämnt betraktades en del efter årtionden i tjänst nästan som familj och tillhörde den skara skribenterna hälsade till eller emottog hälsningar ifrån. Trotjänarinnan Stina Sigfrids omtalas som en gammal familjbekant; Topelius nämner att han skall presentera dottern Ainas fästman för henne, och hon rådfrågas även angående Kuddnäs utarrenderande.127 Den dövstumma flickan Olga Nummelin knöts till familjen som tonåring genom Emilie Topelius välgörenhetsarbete och förekom därefter i egenskap av familjens skyddsling.128 Några personers status är svårbestämd, t.ex. Jeana Backmans som är både släkting och klient. En del av Kuddnäs landbönder och torpare omhuldades av gårdens ägare, och deras göranden och låtanden avhandlas av korrespondenterna regelbundet.129 En del av dessa sökte sig också till Helsingfors och vände sig då till Topelius för hjälp. När Topelius hade etablerat sig dyker olika slags supplikanter från hembygden upp, och Topelius vände sig till modern för att få upplysningar om dem eller utdela allmosor genom henne.130

När familjen Topelius bildade eget hushåll i Helsingfors anställdes också tjänstefolk. Antalet varierade mellan två och fem, men åtminstone var en köksa och en jungfru alltid anställda.131 Trotjänare knöts till familjen och t.ex. barnsköterskan Adolfina Wik tjänstgjorde både hos Zacharias Topelius och hos dottern Aina. Adolfinas bror och vanlottade syskonbarn tjänade också hos familjen vilket samtidigt vittnar om ett slags socialhjälp som familjen Topelius idkade. En annan barnsköterska hette Charlotta Nyström och hennes bröllop bekostades av Topelius. Hon besöktes av Toini och Eva ännu efter att hon slutat sin tjänst.132 Merparten av tjänarna, drängarna och barnflickorna flimrar förbi i något enstaka omnämnande, vilket understryker deras utbytbara roll i familjen Topelius liv.

Samtid och samhälle

Zacharias Topelius konstaterar i Självbiografiska anteckningar att hans mor var pragmatiskt lagd. Hon avskydde »pjunk och fraser» men läste däremot gärna tidningar och följde med politiska tilldragelser.133 Dagsaktuella händelser ventileras rätt ofta i breven. Under de första decennierna har aktualiteterna i korrespondensen ofta en lokal anknytning. Det kunde gälla t.ex. underrättelser om kolera eller andra farsoters framfart och huruvida de kunde tänkas nå hembygden, hurudana utsikter pastorsutnämningen i Nykarleby hade eller hur pietismen gjorde insteg i lokalsamhället.134

Aktualiteterna blev naturligtvis ännu angelägnare när sonen anställdes som redaktör för Helsingfors Tidningar 1842. I diskussioner som rörde tidningspolemikerna där Topelius kom i delo med redaktörer för andra tidningar intar modern ofta en förmanande roll, analyserar och ger råd. I debatten om Almqvists omsusade roman Det går an i Fabian Collans Helsingfors Morgonblad och Topelius Helsingfors Tidningar hösten 1842–våren 1843 manar hon sonen till återhållsamhet: »jag är rädd at du kommer i många tvister och gräl genom den otäcka Collan men du har och gifvit anledning i bland och dett skall du i år låta bli […] låt se at du ej bryr dig om honom och ej uptar alt strunt annars blir det aldrig slut.»135

Perioden för korrespondensen utgör tidsspannet för dagspressens och den borgerliga offentlighetens första kraftiga utvecklingsperiod i Finland. Samtalen i breven om vardagsnära aktualiteter och storpolitiska tilldragelser reflekterar denna utveckling. Alla diskussionsämnen som rörde sig på stan och var allmängods lämpade sig ändå inte för tryck. Breven ger insyn i det halvoffentligas kulisser: Det som inte kunde uttryckas offentligt i pressen, t.ex. rockader inom administrationen, blev något som måste dryftas privat.136

Pressen hade till mitten av 1800-talet en litterär framtoning vilket också exemplet ovan antyder; dels undanbad sig den strikta censuren politik i tidningarnas spalter, dels var tanken om pressen som allmänt opinionsforum ännu främmande i Finland. Snellman bemödade sig om att förändra detta i Saima och en mer programmatisk press började ta form under 1840-talet. Topelius delade inte fullt Snellmans syn på pressen även om han förnyade Helsingfors Tidningar och gav den en mer nyhetsinriktad och journalistisk prägel. Censuren skärptes, Saima upphörde och utvecklingen avstannade. Censuren lättade först i slutet av Krimkriget.137 Perioden därefter kännetecknas av en mer livad offentlighet vilket breven också reflekterar.

Topelius var inte odelat förtjust i den nya offentlighet som tog form efter seklets mitt. Efter att han slutade som redaktör för Helsingfors Tidningar vid nyåret 1861 uttrycker han sig kritiskt om sin gamla tidning för modern; han ogillade den stridbara liberala pressen som gjorde landvinningar under 1860-talet och ansåg att Schauman som redigerade Helsingfors Tidningar spelade liberalerna i händerna.138

Mor och son kommenterade både sådant som stod i tidningarna och det som inte stod där. Ett exempel är lantdagen 1863–1864 som började förberedas redan i slutet av 1850-talet. P.g.a. censuren var ordet lantdag mer eller mindre bannlyst i pressen och allmänheten fick läsa mellan raderna.139 Också den förestående lantdagens föreberedelser omgavs till en början av hemlighetsmakeri men sonen rapporterade det han hörde till modern i breven.140 När lantdagen väl kom igång ackompanjerade han ibland tidningarnas rapporter med allmänna kommentarer, ibland sådana som avspeglar de personliga intressen som fanns: Topelius spekulerar bl.a. om Nykarleby lantdagsmän och hur lantdagens reformer möjligen kunde inverka på jordegendomens värde.141

Hälsa, sjukdom och död

Hälsa, sjukdom och död intar en betydande plats i hela korrespondensen. Döden var en potentiell utgång vid alla sjukdomar och ständigt närvarande. Denna insikt gjorde temat hälsa centralt. Rapporter om dödsfall hör till återkommande inslag i breven och gällde både barn och vuxna i släkt- och bekantskapskretsen. Särskilt små barn var utsatta, och deras ohälsa var för föräldrarna ett stort bekymmer.142 Som tidigare nämnts dog tre av paret Topelius sex barn innan de hade hunnit fylla fyra år. Dessutom dog två hos familjen inackorderade barn, Oskar Granberg och Anna Hæggström. De återkommande rapporterna om hälsotillstånd, eget eller andras, i snart sagt varje brev är därför förklarliga. Sjukdom präglade människors tankevärld och hälsan var föremål för stor omsorg.143

Sjukdom och hälsa i historisk belysning

Den oro och vanmakt man kände var befogad. Den empiriskt baserade medicinen var fortfarande tämligen bristfällig.144 Diagnoserna var svävande, kunskapen om patogenes otillräcklig och följaktligen var behandlingarna ospecifika.145 Behandlingarna syftade ofta till att utdriva eller tillföra vätskor enligt humoralpatologiska systemet. Exempel på sådana terapier i breven är bl.a. de olika omslagsbehandlingarna som skulle framkalla svettning eller de s.k. flugorna som anbringades på bröstet.146 Vid mitten av 1800-talet skedde en professionalisering inom medicinen som också avspeglas i korrespondensen. Professionaliseringen innebar att en skiljelinje uppstod mellan vetenskap på den ena sida och skrock på den andra. Men eftersom medicinens vetenskapliga metoder ännu inte etablerat sig, kunde alternativmedicinen verka i gränslandet.147 Ett av de främsta exemplen var homeopatin som också intresserade Topelius. I breven återkommer han flera gånger till den under 1860-talet och skrev en artikel i Helsingfors Tidningar om det s.k. vattenkininet.148

I brist på effektiv behandling var förebyggandet en viktig metod att handskas med sjukdom. Både den vetenskapliga medicinen och vardagsmedicinen inriktade sig på hälsan och levnadsvanorna, d.v.s. sömn, kost, luft, motion, utsöndringar och humör.149 Man kunde här tala om ett slags hälsoplikt: det ålåg särskilt ståndspersoner att sköta om hälsan så väl som möjligt.150 En hälsosam livsstil sågs som ett botemedel mot svaghet: Emilie Topelius ordinerades stärkande sjöluft vid badkurerna och en diet av porter och kött.151 Påminnelserna om att sköta om sig är många och särskilt Sofia Topelius föreslår ofta olika förebyggande åtgärder.152 Uppmärksamheten på frisk luft, både vid kurortsvistelser och vid val av bostad, avspeglade såväl tidens medicinska teorier som hälsoplikten. Eftersom osund luft ansågs alstra sjukdom var ett av de viktigaste kriterierna för ett hem torrt läge och frisk lufttillströmning.153

Familjen och hälsan

Efter att Topelius bildat familj står Emilie Topelius och barnens hälsotillstånd i främsta rummet även om de rutinmässiga rapporterna om hälsotillståndet i släkt- och bekantskapskretsen också fortsätter. Topelius var själv sällan sjuk, och modern ordar inte heller mycket om sitt hälsotillstånd. 154 Polerna på skalan var emelllertid inte hälsa–sjukdom utan snarare hälsa–död. Eftersom olika mindre åkommor och besvär var mer eller mindre ständiga följeslagare kan man hävda att hälsa innebar att inte sväva i livsfara, man mådde »Gudilof bra, utom små krämpor, som man icke må räkna».155

Hustruns hälsa försämrades från 1850-talet, vilket avspeglas i korrespondensen. En delorsak till den tilltagande sjukligheten var att hon 1850–1859 födde sex barn varav två dödfödda och två som dog i späd ålder. Graviditeter var en betydande hälsorisk för kvinnor och de liknade sjukdomar i det att en dödlig utgång kunde befaras. Förlossningar och död gick hand i hand och ingöt stor oro bland de berörda.156 Samtidigt började barnens sjukdomar omtalas i korrespondensen vid sidan av hustruns hälsa, särskilt bekymmersamma var åren 1858 och 1861–1862.157 Hustruns, och barnens, hälsa föranledde enligt tidens medicin föreskrivna hälsoresor. Emilie Topelius ordinerades av husläkaren von Willebrand en badkur i Marstrand dit makarna och den äldsta dottern Aina reste sommaren 1862. Hälsoresorna var ett återkommande inslag under 1860-talet och de avspeglade både familjemedlemmarnas uppfattning om särskilt Emilie Topelius försämrade hälsotillstånd och familjens ökade ekonomiska resurser.158 »Medicinalkontots» utgifter representerade mellan 1849–1868 mellan en och fem procent av familjens utgifter, vilket motsvarade lite mindre än utgifterna för tjänstefolket.159

Trots att familjen Topelius hade god tillgång till tidens medicinska expertis utgjorde sjukdom ett betydande orosmoment. Särskilt farsoterna, bl.a. »augustifebern», koleran och tyfusen, bekymrade skribenterna och omnämns även när sjukdomarna inte drabbade korrespondenterna eller deras nära krets direkt.160 De outvecklade hygieniska förhållandena och okunskapen om smittomekanismerna innebar att hälsoskillnaderna utjämnades: både rika och fattiga drabbades även om eliten hade bättre möjligheter att värja sig och sköta om sig.161 Denna omständighet gjorde sig särskilt påmind 1868 när Sofia Topelius insjuknade i »hungertyfus», d.v.s. tyfoidfeberepidemin som härjade svårt under hungeråren.162 Sannolikt blev hon smittad av tiggare; hon hade hållit soppkök för nödlidande på Kuddnäs och på landsbygden var det också annars svårare att isolera sig.163 Topelius var bortrest sommaren 1868 och fick i Marstrand telegram om moderns insjuknande. Hon avled den 1 juli 1868 innan sonen hann fram till Nykarleby.164

Noter

1 ZT–ST 15/12 och ST–ZT 3/1 1868.

2 Vasenius I 1912, s. 279–282. I Nykarleby fanns också en pedagogi vars syfte var att undervisa barn i läsning, skrivning, räkning, historia m.m. Skolan hade dock endast en årskurs och förmedlade således endast de allra mest grundläggande kunskaperna.

3 ZT d.ä.–ZT 12/10 1830. Det är emellertid svårt att bedöma i efterhand ifall detta var den avgörande omständigheten. Finska språkets ställning i Zacharias Topelius d.y.:s liv har varit föremål för stora ideologiska intressen, både för honom själv, för hans levnadstecknare och övrig historieskrivning. Zacharias Topelius betonade själv vikten av att lära sig finska när han i Självbiografiska anteckningar berättar om sin skoltid (1922, s. 34 f.) och biograferna Vasenius (Zacharias Topelius I–VI 1912–1922) och Nyberg (Zachris Topelius 1949) har båda berört engagemanget från sin respektive horisont, Vasenius med mindre betoning och Nyberg med större.

4 I brevdiarierna förekommer endast två omnämnanden om penningremisser från Gustaf Toppelius, båda julklappar om 50 rubel [banko] daterade 24/12 1836 samt 24/12 1840. Se även Kilpelä, »Inledning», Dagböcker, ZTS XXI:1–3 2018.

5 Fastrarna hade tidigare idkat småskalig handel och försörjde sig efter branden i Uleåborg 1822 medelst det avgiftsbelagda biblioteket. Böckernas ursprung är okänt även om en del torde härröra ur familjekretsen (Vasenius I 1912, s. 197, 201).

6 ZT d.ä.–ZT 14/2 1829, Björkman, »Läsning för nytta och nöje», HLS 77 2002, s. 118 f., Vasenius I 1912, s. 113, Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 37 f., Forssell, »Inledning», Noveller, ZTS IV 2012, s. XXIII f.

7 Vasenius I 1912, s. 88 f., 94 f., 99, 103 ff. Gården, ett trähus med en våning, hade uppförts 1826 av Gustaf Toppelius efter att den föregående gården från 1761 förstörts vid Uleåborgs brand 1822. Huset finns kvar än idag på adressen Torikatu 16. Byggnaden har två våningar, varav den andra är en senare påbyggnad från 1837. I en gårdsbyggnad låg fastrarna Gretas och Elisabeths bostad och lånebibliotek.

8 Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 26, Vasenius 1912, s. 339 f. Om umgänge kusiner emellan, se t.ex. ZT–ST 6/6 1859.

9 Skolan hade fem klasser: apologistklassen, som motsvarade pedagogiens lärokurs och egentligen var förberedande för trivialskolan, kollega inferiors klass, kollega superiors klass, konrektors klass samt rektors klass. Den egentliga trivialskolan, dit apologistklassen inte hörde, var åttaårig. Trivialskolans namn härstammar från latinets trivium, en medeltida kunskapshelhet som omfattade grammatik, retorik och dialektik (NE, »trivialskola» och »trivium»). Pensum utvidgades efterhand och i Vasa trivialskola där Runeberg hade gått undervisades i religion, historia, geografi, geometri, aritmetik, logik, prosodik och retorik, latin, grekiska, hebreiska, ryska, franska och tyska men tyngdpunkten låg alltjämt i en klassisk utbildning (Strömborg, Biografiska anteckningar om Johan Ludvig Runeberg I–III 1928, s. 323). Topelius pensum liknade till det väsentliga Runebergs. Bl.a. är de grekiska och latinska grammatikerna identiska, liksom den latinska läroboken i teologi (se följande not, Vasenius I 1912, s. 299, 309). På det hela var skolan mycket språkorienterad vilket understryks av namnen på de två lägre klasserna: »classis etymologica» och »classis syntactica» (Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 34 f.).

10 Latinets liksom teologins framträdande roll förklaras av att trivialskolorna och utbildningsväsendet överlag, stod under kyrkligt förmynderskap till 1869 och syftade till att bibringa eleverna kunskaper som förberedde dem för prästbanan. Ålderdomligheten understryks av att skolväsendet 1829 fortfarande reglerades av skolförordningen från 1724. En viss fingervisning om ålderdomligheten ger också böckerna som användes. De i föreg. not nämnda teologiska och grammatiska läroböckerna härstammade från 1600- och 1700-talen: Gezelius Grammatica Græca var från 1647, Benzelius Epitome repetitionis theologicæ från 1734 och Strelings Grammatica latina från 1754. Tillämpningen av skolordningen hade ändå vid 1820- och 1830-talen börjat skifta och de moderna språken började ägnas mer uppmärksamhet i nyhumanistisk anda (Myyryläinen, »Oppikoulu 1800-luvun alkupuolella» 1998.). De sex språk som fanns i läroplanen upptog lejonparten av lektionerna, av de 39 schemalagda undervisningstimmarna upptog enbart latinet (16), grekiskan (6) och hebreiskan (2) sammanlagt 24 timmar. Därtill kom ännu 2 timmar ryska samt, eftermiddagsstudier på onsdag och lördag i moderna språk (tyska och franska). Språkstudierna innehöll dock även annat stoff eftersom läsningen i t.ex. latin inbegrep såväl romersk historia och epik som bibelstudier. I regel varade skoldagarna mellan kl. 7–17 med en två timmars lunchpaus 11–13 (Vasenius I 1912, s. 309).

11 Det första brevet i korrespondensen är ett icke-bevarat brev där Topelius informerar sin far om att han antagits som primus. Svarsbrevet är det första bevarade brevet, ZT d.ä.–ZT 14/2 1829.

12 Undervisningen bestod första året av latinstudier med skrivövningar, latinska evangeliestudier och någon enstaka lektion i Sveriges historia (Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 36).

13 Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 42. Eftersom varje klass var tvåårig och endast hade en lärare delades klasserna i ett yngre och ett äldre läslag. Medan den ena gruppen förhördes läste den andra läxor eller skrev. Ibland satt läslagen tillsammans vilket medförde att begåvade elever kunde tillgodogöra sig också det andra årets kurs samtidigt. På så vis kunde en elev avlägga kursen snabbare (Vasenius I 1912, s. 308).

14 För att få rätt att avlägga studentexamen och börja studera vid universitetet måste eleven antingen förberedas privat eller gå i skola i Vasa eller Uleåborg, de två läroanstalter i Åbo stift (dit Österbotten hörde) som fram till 1830 hade rätt att utdimittera elever till universitetet. I Finlands två stift, Åbo och Borgå, var det främst gymnasierna i Borgå och Viborg som hade denna rätt. I Åbo stift fanns emellertid inget gymnasium före 1830 och i stiftet ägde även trivialskolorna dimissionsrätt. Efter avgångsbetyget underkastades studentaspiranten, valedicenten, studentexamen som verkställdes av ett särskilt utskott vid universitetet. I samband med att Åbo gymnasium grundades som kompensation för universitets bortflyttning 1828 miste trivialskolorna i Vasa och Uleåborg denna rätt (Statuter för Kejserliga Alexanders universitetet i Finland 1828, § 98 och 99, Strömberg, »Studenterna», Kejserliga Alexanders Universitetet 1808–1917 1989, s. 284 f.). Detta påverkade valet att skicka den unge Zacharias Topelius som privatelev till magister Johan Ludvig Runeberg.

15 Schalin, Kuddnäs 1935, s. 32. Om studierna inför studentexamen, se Dagboken 1832 och 1833 samt Kilpelä, »Inledning», Dagböcker, ZTS XXI:1–3 2018.

16 Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 15. Topelius började kalla sin hemgård Kuddnäs istället för Kuddnis, vilket var gårdens officiella namn i jordeböckerna, på 1840-talet (Schalin, Kuddnäs 1935, s. 6).

17 Schalin, Kuddnäs 1935, s. 14. Frill hemman köptes i två repriser: 1815 och 1824 (Olson, »Frill», Hemman och husbönder i Socklot Nykarleby Kyrkoby och Forsby 1548–1850). Mantal var ursprungligen ett mått på en jordegendoms skattekraft, senare blev det ett mått för ett hemmans andel i en by (»Mantal», Förvaltningshistorisk ordbok).

18 Enligt Vasenius (I 1912, s. 209) kostade Kuddnäs hemman 1800 riksdaler riksgälds. Men det är svårt att uppskatta hur stor del av arvet som åtgick till köpen och förbättringarna vid hemmanen totalt. En fingervisning ger uppgiften att Jutbacka, som var lika stort som Frillas, hade sålts 1813 för 3746 riksdaler (Backman, Jutbacka. Några anteckningar 1927).

19 Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 15, Schalin, Kuddnäs 1935, s. 12 ff.

20 Nikander & Jutikkala, Säterier och storgårdar i Finland I, s. 37 f.

21 ST–ZT 8/5 1857.

22 En bonde som mot avgift hade nyttjanderätten till ett helt hemman. Titeln användes främst om en person ur allmogen, medan en ståndsperson kallades arrendator även om skillnaden mellan de två titlarna är diffus (»Landbonde», Förvaltningshistorisk ordbok, Rasila »Torpparijärjestelmä», Suomen maatalouden historia I, s. 367 f.).

23 Det var rätt vanligt att ståndspersoner köpte upp antingen skatte- eller kronojord och bonden som tidigare brukat hemmanet blev kvar med ett landbokontrakt. Så verkar också ha skett på Kuddnäs, där en av ägarna till hemmanet fortsatte att bruka sin hemmansdel. T.ex. kvarblev Henrik Johansson vid Frill, men det är oklart om han brukade sin hemmansdel som en torpare eller om han hade ett sytningskontrakt el. dyl (Nykarleby kommunionbok 1834–1842, pag. 87, Nikander & Jutikkala, Säterier och storgårdar i Finland I, s. 39 f.).

24 De låg nära själva Kuddnäs, Lippjärvi strax till sydost, på andra sidan om landsvägen, och Åminne fiskartorp vid Lappo ås tillopp några kilometer norrut.

25 Lindahl, »Torpare i Nykarleby landskommun», Torpare i Österbotten 2005, Nykarleby kommunionbok 1851–1858, pag. 242–253.

26 Naturaekonomin gällde speciellt i början av 1800-talet. På Kuddnäs betalades undantagsvis arrende också i reda pengar (ST–ZT 5/11 1840, Schalin, Kuddnäs 1935, s. 55). Arrendet för Frill var 380 riksdaler riksgälds, d.v.s. drygt 130 rubel silver, 1840 och utgjorde hela avraden för hemmanet medan arrendet för Åminnetorpet var 14 rubel silver 1845, båda erlades kontant (ST–ZT 5/11 1840, Åminne arrendekontrakt, Topeliussamlingen 244.113, pag. 411). Det är svårt att säga i hur stor utsträckning en penningekonomi rådde vid Kuddnäs och Frill men ur korrespondensen framgår att naturabetalningar åtminstone fram till 1840-talet hade varit mer regel än undantag.

27 Se t.ex. ST–ZT 13/8 1839, 26/1 1843, 4/2 1844. Omsättningen ökade särskilt efter att den långvariga landbonden Matts Boman med svärson slutade ca 1840. Johan Johansson med son stod för en dryg tioårsperiod av landboskap mellan ca 1850 och 1862 på Frill då landbönderna som problem är frånvarande i korrespondensen.

28 Backstugusittare var en obesutten person som emot en betalning (i arbete eller reda pengar) löste sig rätten att ha ett litet boningshus på ett hemmans ägor (»Backstugusittare», Förvaltningshistorisk ordbok).

29 ZT–ST 11/6 1860 och 22/4 1867, Nykarleby kommunionbok 1834–1842, pag. 88, Nykarleby kommunionbok 1844–1850 pag. 217, 220, Nykarleby kommunionbok 1851–1858, pag. 249, Nykarleby kommunionbok 1858–1870, pag. 563.

30 Enligt Viljo Rasila (»Torpparijärjestelmä», Suomen maatalouden historia I, s. 382 ff.) fanns det två huvudlinjer i hyreskontrakt för landbönder och torpare: löpande kontrakt som årligen förnyades automatiskt tills de upphävdes samt livstidskontrakt som med kungl. förordning 13 Juni 1800 begränsades till 50 år. De löpande kontrakten fortsatte i många fall att löpa över generationer (Nykarleby kommunionbok 1810–1816, pag. 161, Nykarleby kommunionbok 1834–1842, pag. 85, Nykarleby kommunionbok 1858–1870, pag. 562, Nykarleby kommunionbok 1858–1870, pag. 564).

31 Zacharias Topelius d.ä. hade två tjänster: han var provinsialläkare och stadsläkare i Nykarleby. Årslönen för Nykarleby provinsialläkare var 300 silverrubel 1812. Stadsläkartjänstens lönebelopp var 300 silverrubel 1833 när tjänsten lediganslogs efter Zacharias Topelius d.ä. (FAT 12/10 1833). Jag har här antagit att lönebeloppet varken sänkts eller höjts efter Zacharias Topelius d.ä.:s frånfälle. Efter myntreformen 1840 föll pensionsbeloppet med ca 20 procent. En höjning trädde i kraft 1865 då beloppet torde ha legat kring 160 silverrubel. Pensionen betaldes för tjänsten som provinsialläkare i Nykarleby distrikt. Stadsläkartjänsten berättigade inte till statlig pension eftersom den finansierades av Nykarleby borgerskap (Finlands Allmänna Tidning 31/7 1832, Nordenstreng, Finska civilstatens änke- och pupillkassa 1826–1926 1926, s. 45 f., 52 f., ZT–ST 5/12 och 26/12 1864).

32 I en uträkning om hur mycket studierna kostade täcks kostnaderna med något Zacharias Topelius kallar »mödernekapital» (Hufvud-Bok (Capitolium) 1823–1896, Topeliussamlingen 244.120, pag. 1 f.).

33 Enligt uppgift uppgick mödernearvet vid Johan Turdins död 1834 till drygt 11 000 rubel silver varav en tredjedel torde ha tillfallit Sofia Topelius (Birck, Nykarleby stads historia II 1980, s. 165 ff., 172 f., 476 f.). En del av pengarna kom fordringsägarna till godo genom auktioner 1839 och i några brev nämns mindre summor som härstammade från konkursauktionerna (ST–ZT 12/5 och 16/11 1839). Om konkursen, se t.ex. ST–ZT 11/3 och 5/4 1838 samt Dagboken 13/8 1838.

34 Också familjen Topelius i Helsingfors hyrde ut åt underhyresgäster, både bekanta och obekanta (ZT–ST 1/2 1858 och 4/10 1861). Dessutom inackorderade de mot avgift bekantas barn som gick i skola i Helsingfors (ZT–ST 8/1 1863 och 9/3 1863). Familjen Topelius hyres- och ackorderingsverksamhet kan ses ur ett ekonomiskt perspektiv: hyresgästerna och inackordenterna var kompletterande inkomstkällor som kompenserade för dyra hyror (ZT–ST 3/10 1862). Men verksamheten kan också ses som en del av den sociala ekonomin där anseende, tjänster och gentjänster var väsentliga komponenter. Detta torde särskilt vara fallet när det kom till att inackordera släktingbarn och hyra ut åt anförvanter eller inhysa släktingar.

35 Att änkor berev affärer var inte alldeles ovanligt inom borgerskapet, som nämnt hade Sofia Topelius mor Anna Sofia Backman fortsatt att driva sin makes rörelse efter dennes död. Sådana arrangemang förekom särskilt i städerna även om ekonomiskt aktiva kvinnor i de högre borgerskapet förefaller att ha blivit färre under början av 1800-talet jämfört med föregående århundrade (Bladh, Hennes snilles styrka, s. 15, 155 f., 158 f.). Om ekonomiskt aktiva kvinnor i tidigmodern tid, se t.ex. Heinonen & Vainio-Korhonen (eds.), Women in Business Families 2018.

36 Schalin, Kuddnäs 1935, s. 152.

37 T.ex. ST–ZT 23/4 1852.

38 ST–ZT 3/12 1858. Släkt- eller vänskap hindrade inte ett affärsmässigt förhållande: i de bevarade skuldförbindelserna släktingar emellan antecknades också räntor (Topeliussamlingen 244.113).

39 Schalin, Kuddnäs 1935, s. 16, 151 f.

40 Svanljung, Minnen från Wasa Gymnasium 1844–1847 1885, s. 49, ST–ZT 11/3 1838. Köpeskillingen betalades i två rater à 69 rubel samt ett femårigt lån vars räntor i sin tur utgjorde en kontinuerlig inkomstkälla (Topeliussamlingen 244.175). Se inledningen till utgåvan av dagböckerna.

41 Av ett brev framgår att Sofia Topelius hösten 1845 ämnade sälja 20 tunnor (knappa 3000 l) potatis i Uleåborg (ST–ZT 28/9 1845). Enligt Saima (4/12 1845) kostade potatis 3,5 rubel per tunna i Vasa medan den i inre delarna av landet kostade 5 rubel.

42 Vasenius I, 1912, s. 387. Endast avlingejord, alltså jord som ägaren själv odlat upp eller köpt, kunde testamenteras fritt medan jordegendom som förvärvats genom arv var striktare reglerad i Ärvdabalken, kap. 17 § 1 (1734 års lag). Egendomen efter en makes frånfälle reglerades förutom av Ärvdbalken också av Giftermålsbalkens 10 kap. (1734 års lag).

43 Principen enligt Ärvdabalkens 2 kap. var att söners arvslott av jordegendom på landet var dubbelt större än döttrars medan egendom i stad delades lika (1734 års lag).

44 ST–ZT 29/4 1840.

45 ZT–ST 10/11 1862, 7/11 1864.

46 ZT–ST 8/1 1863.

47 ZT–ST 7/12 1866 och ZT–LWS 25/10 1869. Något köp blev inte av under Sofia Topelius livstid utan gården utarrenderades åt Elieser Johansson 1867 med förhoppningen att han också skulle köpa den. Så skedde inte, istället arrenderades Kuddnäs hösten 1868 av Albert Dyhr (ZT–ST 7/12, 31/12 1866 och 11/2 1867, Schalin, Kuddnäs 1935, s. 186). Gården såldes 1873 åt sjökaptenen Jakob Kerrman (Schalin, Kuddnäs 1935, s. 188).

48 Ofta var de en kodifierad del av brevkonsten, t.ex. skulle en petitio, anhållan eller vädjan, inom den medeltida brevkonstens ars dictandi följa nästsist före avslutningshälsningen. Dessa kunde då vara allt från en order till underordnade böner, t.ex. studenter som vädjar om mer pengar av föräldrar (Koskinen & Lahtinen, »Siskot, veljet ja erityisen hyvät ystävät» 2011, s. 89). Kommissionerna skiljer sig delvis från denna beskrivning. I föreliggande korrespondens är det fråga om konkreta uppgifter som man önskade att mottagaren skulle utföra. Om kommissioner i finska ståndspersonförhållanden, se Ijäs, Talo, kartano, puutarha 2015, t.ex. s. 27 f., 32 f., 154 f., 183. I betydelsen att utföra uppdrag för en frånvarande parts räkning är ordet belagt i svenskan sedan 1690 (SAOB, »Kommission» 1937).

49 Hasselberg, Den sociala ekonomin 1998, s. 104, 136, 147 ff, 277 ff.

50 Westerberg, Utförlig Brefställare och Rådgifware i lifwets förhållanden 1860, s. 187, Hasselberg, Den sociala ekonomin 1998, s. 133, 279. Den samtida brevställarlitteraturen poängterar att man inte skulle yrka på kommissioner hos överordnade, särskilt om man inte stod i förtroligt förhållande till dem. Detta uteslöt dock inte att överordnade bemödade sig å olika klienters vägnar.

51 ST–ZT 19/5 1834.

52 Ulvros, Fruar och mamseller 1996, s. 72, Hasselberg, Den sociala ekonomin 1998, s. 132.

53 Topelius brevdiarium 1839, 244.135, pag. 22. I breven kallas handlingarna brandstodspapper, se t.ex. ST–ZT 11/3 1837 och ZT–ST 1/2, 12/3 1858, 9/4 1860.

54 Traditionen att ge julklappar bland stadsbefolkning daterar sig till åtminstone till 1700-talets slut (Aalto, Suuri perinnekirja 2008, s. 298). Se t.ex. ZT–ST 23/12 1859, 22/12 1863.

55 ST–ZT 6/4 1836, 5/4 1840.

56 ZT d.ä.–ZT 11/3 1830.

57 ST–ZT mars 1855.

58 Schalin, Kuddnäs 1935, s. 78–103. Det hände också att Sofia Topelius gav sonen i uppdrag att köpa frön åt landbönderna att så i experimentellt syfte (ST–ZT 8/5 1857). Lounatvuori, Om sättet att anlägga en köksträdgård för husbehov 2012, s. 10, Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 16.

59 Åtminstone två gånger formulerar Zacharias Topelius kommissionen i ett brev åt modern (ZT–ST 3/10 1862 samt 15/9 1863).

60 ST–ZT 29/10 1836.

61 ZT–ST 16/11 1857, 25/10 1858, 21/10 1859, 6/12 1861, 3/10 1862, 20/10 1862, 1/10 1864, 16/10 1865, 31/5 1867.

62 ZT–ST 21/10 1859, 6/12 1861 25/10 1863, 7/11 1864, 16/10 1865, 29/10 1866, 10/11 1867.

63 ZT–ST 4/6 1858, 27/5 1859, 11/6 1860. Mottagandet och skickandet av resgods förbättrades med ångbåtsfartens utveckling. Behovet av att få olika saker transporterade från Helsingfors till Nykarleby var säkert stort redan tidigare, men de nya färdmedlens utveckling och Topelius ökade ekonomiska välstånd gjorde nya transportsätt tillgängliga.

64 ZT–ST 4/5 1857, 6/6 1859.

65 ST–ZT 22/2 och 23/3 1835.

66 ST–ZT 8/9 1844.

67 Se t.ex. om Printz pension ZT–ST 29/10 1865 och om Wahlströms pension ZT–ST 17/12 1865, 5/3 och 16/3 1866.

68 ST–ZT 5/1 1845.

69 Enligt Vasenius (II 1914, s. 352) redde sig Sofia Topelius väl på Kuddnäs men hade brist på kontanta medel.

70 ST–ZT 1/1, 16/2 1842 och 4/2 1843. År 1843 fick Topelius 100 rubel hemifrån och ännu 1845 fick han 125 rubel i understöd av modern (Kontobok 1833–1870, Topeliussamlingen 244.141). Häftet 1845–1855 har överskriften »Chaos oder das Geld».

71 En skuld mellan mostern Augusta Rosenkampff och systern sysselsatte mor och son i korrespondensen en längre tid. Turerna kring reversen exemplifierar väl hur en skuldförbindelse släktingar emellan var en balansgång. Se ZT–ST 26/4 1858, 24/5 1858, 17/1 1859, 6/6 1859, 30/1 1860, 19/3 1860, 3/3 1862, 14/4 1862.

72 Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 71. Eftersom församlingarna avlönade prästerna var det av stor betydelse hur förmögen församlingen var. I en sparsamt befolkad socken med outvecklat jordbruk var kyrkoherdens inkomst betydligt mycket sämre än i en folkrik och bördig socken. Se ST–ZT 13/8 1839.

73 Elementarläroverken hade beviljats nya budgetmedel genom ett kejserligt reskript 21 juni 1841 (Åbo Tidningar 8/1 1842, Vasenius II 1914, s. 469). År 1843 förnyades skolordningen från 1724 och pedagogier samt trivialskolor ersattes med lägre och högre elementarskolor. Licentiater hade en fördel mot magistrar i tävlan om lektoraten som var bättre betalda än elementarskolornas kollega-tjänster (Vasenius II 1914, s. 348, 469, Topelius, Sjävbiografiska anteckningar 1922, s. 70 ff.).

74 Topelius anställdes i november 1841 och tillträdde redaktörskapet vid nyåret 1842 (Topelius, Sjävbiografiska anteckningar 1922, s. 74 f.). Om ekonomin under studietiden, se Kilpelä, »Inledning», Dagböcker, ZTS XXI:1–3 2018.

75 ST–ZT 23/10 1845.

76 »jag tror vist att du med tiden kan underhålla famille i Helsingfors men tänk ej att det går ann förän du får en ordentlig tjenst med säker lön som tidnings skrifvare och Docent är det i mit tycke omöjligt» (ST–ZT 27/11 1844). Se även ST–ZT 7/4 1844.

77 Nyberg, Zachris Topelius 1949, s. 160, Vasenius II 1914, s. 470 ff., ST–ZT 8/9, 27/11 1844, 5/4, 18/9 och 23/10 1845.

78 Birck, Nykarleby stads historia II 1980, s. 188–192, 432 f., 464–483, se t.ex. ST–ZT 4/2 1843, 30/4 1843, 27/12 1844.

79 Vasenius redogör utförligt för de konsistoriella turerna (Vasenius III 1918, s. 397–406).

80 Gymnasiet hade dessutom placerats temporärt i Jakobstad p.g.a. Vasa brand i augusti 1852. Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 152 f. Sofia Topelius var däremot besviken över att sonen valde huvudstaden framom Österbotten (ST–ZT 6/5 1853).

81 Topelius föreläste 1854–1863 två gånger i veckan. Om utnämningen till extraordinarie professor, se Grandell, »Inledning», Föreläsningar i geografi och historia, ZTS XV 2017.

82 ST–ZT 30/10 1842 och 7/4 1844 och 19/10 1856.

83 Se t.ex. ZT–ST 4/5 1857.

84 ZT–ST 29/11 och 6/12 1861. Vikariatet varade från 22/11 till 31/12 (Nyberg, Zachris Topelius 1949, s. 371).

85 Landgren, För frihet och framåtskridande 1995, s. 34, Tommila, Suomen lehdistön historia V 1988, s. 128.

86 »[…] att tidningens upphörande var en absolut nödvändighet. Nog kostade det på mig.» (ZT–ST 7/12 1866). Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 186 f., ZT–ST 19/11 1866.

87 Utnämningen, som liksom den förra var föremål för en del kontroverser, cementerade Topelius roll inom universitetet och fullbordade hans omvandling från tidningsman till yrkeshistoriker och populär författare. Om utnämningen, se Grandell, »Inledning», Föreläsningar i geografi och historia, ZTS XV 2017.

88 Tommila, »Yhdestä lehdestä sanomalehdistöksi 1809–1851», Suomen lehdistön historia I 1988, s. 246 ff.

89 Se även Topelius avskedsbrev i HT 29/12 1860.

90 Motsvarande 228,57 rubel silver. Löneuppgifter angavs i allmänhet som rubel silver medan allmänheten var van att räkna i sedelrubel fram till ca 1845. Finlands monetära situation var komplicerad under autonomins första tid då ryskt (silverrubel och bankoassignationsrubel) och svenskt mynt (riksdaler riksgälds, riksdaler banko och silverriksdaler) användes parallellt. Omräknandet komplicerades ytterligare av att en rubel delades i 100 kopek medan en riksdaler delades i 48 skilling. År 1840 genomfördes en myntreform som gjorde silverrubeln till enda lagliga betalningsmedel. Bankassignationssedlarna försvann så småningom ur cirkulationen även om sedlar och mynt i silvervalörer från 1840 var enda lagliga betalningsmedel. Ifall inte annat anges är valutan rubel silver.

91 ST–ZT 1/1 1842. I Självbiografiska anteckningar (1922, s. 103) anger Topelius summan till 900 rubel banko. Helsingfors Tidningar 19/3 1845. Sofia Topelius var tidigare en smula kritiskt inställd till de lägre lärarbefattningarna: »at gå skolvägen går så långsamt och tröttar ut en verklig lärare och ger tråkigt lynne och liten inkomst» (ST–ZT 13/8 1839).

92 I Självbiografiska anteckningar (1922, s. 86) anger Topelius sin inkomst vara lika stor räknat i rubel som antalet prenumeranter vilka han uppger vara 2800. I Suomen lehdistön historia uppges prenumerantantalet på sin höjd, år 1860, uppgå till 2356. Tommila (»Yhdestä lehdestä sanomalehdistöksi 1809–1851», Suomen lehdistön historia I 1988, s. 242) uppger lönen till 2500 rubel. Tommilas siffra motsvarar bruttoinkomsten men efter nödvändiga avdrag (prenumerationer på inhemska och utländska tidningar, kontorskostnader och vikariearvoden) återstod en nettobehållning på 2017 rubel (Kontobok 1833–1870, Topeliussamlingen 244.141). Herberts, »Inledning», Zacharias Topelius korrespondens med förlag och översättare, ZTS XX:2 2015 [stycke 133], ZT–G. O. Wasenius 27/11 1842 och 1/12 1849, Tommila, Suomen lehdistön historia V, s. 128, Tommila, »Yhdestä lehdestä sanomalehdistöksi 1809–1851», Suomen lehdistön historia I 1988, s. 242 f.

93 Omkostnaderna för tidningarna vägde i stort sett upp prenumerationsintäkterna och annonsintäkterna var i stort sett det som skapade vinsten åt förläggaren (Tommila, »Yhdestä lehdestä sanomalehdistöksi 1809–1851», Suomen lehdistön historia I 1988, s. 242 f.).

94 Kontobok 1833–1870, Topeliussamilngen 244.141, Svanljung, Minnen från Wasa Gymnasium 1844–1847 1885, s. 49.

95 Vasenius III 1918, s. 397, Tommila, »Yhdestä lehdestä sanomalehdistöksi 1809–1851», Suomen lehdistön historia I 1988, s. 102–105.

96 Inkomsten från fyra år uppges ha varit 600 rubel vilket var ett blygsamt men säkert välkommet tillskott (Vasenius III 1918, s. 10 f.).

97 Om Topelius och den svenska bokmarknaden, se Herberts, »Inledning», Zacharias Topelius korrespondens med förlag och översättare, ZTS XX:2 2015, Kontoböcker 1833–1870, Coll. 244.141, Topeliussamlingen, NB.

98 Professorslönen uppgick till 1017,75 rubel, honorar för Kung Carls Jagt 100 rubel, för Ljungblommor 189 rubel, för Sagor 50 rubel, för Eos 26 rubel och nettobehållningen för Helsingfors Tidningar 2017 rubel (Kontobok 1833–1870, Topeliussamlingen 244.141).

99 Tommila (»Yhdestä lehdestä sanomalehdistöksi 1809–1851», Suomen lehdistön historia I 1988, s. 242) uppger att lönen uppgick till 2500 rubel vilket motsvarade en senators arvode.

100 Resorna uppgick till 16 procent respektive 20 procent av utgifterna åren 1856 och 1862.

101 Huvudfrågan var att inte åta skuldförbindelser man inte kunde sköta. Se t.ex. ST–ZT 26/1, 4/2 1843, 27/11 1844, 5/1 1845 och 19/10 1856.

102 De olika betalningsrutinerna förklaras av att den extraordinarie professorslönen betalades tre gånger årligen av kanslers, d.v.s. tronföljarens, privata medel och utgick således ur medel utanför universitets normala stat. Lönen för den ordinarie professuren utgick från den reguljära budgeten och betalades kvartalsvis.

103 Företag i den meningen vi förstår dem existerade inte innan slutet av 1800-talet, följaktligen personifierades olika handelsrörelser i köpmän och chefer. Skuldförbindelserna emellan Bonniers förlag och författaren Zacharias Topelius var först och främst en uppgörelse mellan de två förutnämnda privatpersonerna. Ur kontoböckerna framkommer att t.ex. mat- och diverseuppköp ofta gick på nota hos handlanden som Tschernichin och Ferlmann som sedan avbetalades när kontanter åter fanns att tillgå (Kontobok 1833–1870, Topeliussamlingen 244.141).

104 Den första privatbanken Föreningsbanken i Finland grundades först 1862. Om handelsmännen, se t.ex. ZT–ST 3/10 1862. Det var också genom Borgströms internationella kontakter som Topelius på sina utlandsresor fick tillgång till kontanter.

105 Keskinen, »Luotto, luottamus ja maine – 1800-luvun liiketoiminnan kulmakivet», Luottamus, sosiaalinen pääoma, historia 2008, s. 148–153, 165 f.

106 Enligt Topelius själv hade han riktat sina blickar på Emilie Lindqvist redan 1837–1838. ST–ZT 20/9 1842, Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 102 ff. Om förlovningen, se även Nyberg, Zachris Topelius 1949, s. 132–138 och Vasenius II 1918, s. 425–511. Av den omfattande brevväxlingen under förlovningstiden är 216 brev bevarade. Paul Nyberg har utgivit ett redigerat urval omfattande Topelius brev till fästmön i Fästmansbrev 1947.

107 Enligt gängse uppfattning skulle mannen ha fast tjänst för att ingå äktenskap. En följd av detta var att män i regel var i genomsnitt 6–7 år äldre än makan. Kai Häggman har behandlat Helsingforsborgerskapets äktenskapsmönster och -vanor under 1800-talet i Perheen vuosisata 1994, s. 59 f., 86–99. Om Isak Lindqvists affärer, se ST–ZT 4/2 1843.

108 Häggman, Perheen vuosisata 1994, s. 40 f. Jfr t.ex. ST–ZT 4/1 och 18/9 1845, 26/11 1849, 16/2 1855, 27/4 1855, 8/5 1857 samt 26/3 1860, 18/5 1860 och 25/5 1860. Breven från Sofia Topelius är färre under den senare delen av korrespondensen men trenden är klar: hon riktar oftast sig till antingen makarna Topelius eller hela familjen.

109 Häggman, Perheen vuosisata 1994, s. 36–40. Familjen Topelius sociala sammanhang och dess utveckling behandlas i nästa kapitel.

110 Se Forssell, »Inledning», Noveller, ZTS IV 2012 och kommentaren till novellen »Kringelflickan».

111 Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 222 f. Om Topelius pedagogiska ideal, se Nylund et al., »Inledning», Naturens Bok och Boken om Vårt Land, ZTS XVII 2017.

112 Se t.ex. ST–ZT 14/12 1851 och ZT–ST 25/4 1859.

113 ZT–ST 28/11 1856 och 31/1 1859.

114 Se .t.ex. ZT–ST 26/12 1859, 25/12 1860. Om den borgerliga idyllen och julen, se Fugier, »Les rites de la vie privée bourgeoise», Histoire de la vie privée 4 1987, s. 215–224.

115 Om barn och hemmets ideal, se t.ex. Guttormson, »Parent–Child Relations», Family Life in the Long Nineteenth Century 2002, s. 262 ff.; om familjen, se Häggman, Perheen vuosisata 1994, s. 220–223; om borgerliga hemidyllen, se t.ex. Hall, »Sweet Home», Histoire de la vie privée 4 1987, s. 59–71.

116 Persson, Svensk brevkultur på 1800-talet 2005, s. 26. Hasselberg, Den sociala ekonomin 1998, s. 84–93. Några omnämnaden om affärskontakter finns. Om Wasenius, se t.ex. ST–ZT 11/12 1842, om Bonnier, se t.ex. ZT–ST 11/10 1858.

117 Detta gällde särskilt nära familjebekanta som Blank, se t.ex. ZT–ST 12/3 1858.

118 Se t.ex. ST–ZT 17/4 1837 om torparbröllop och ZT–ST 8/1 1863 om landböndernas framtid vid Kuddnäs eventuella försäljande.

119 Vasenius II 1918, s. 172 f. Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 51.

120 Detta kan t.ex. illustreras av de festerna där både Rosenkampffs och Borgströms närvarade (Dagboken 23/2 och 24/2 1839). En annan bekantskap där Rosenkampff var en gemensam bekant är familjen Strömborg där Topelius var hyresgäst och lärare för den unge sonen Edgar. Strömborgs och Thunebergs var båda familjer där fäderna var militärer, liksom Carl Rosenkampff, och dessutom svågrar. Om Rosenkampffs, se även Kilpelä, »Inledning», Dagböcker, ZTS XXI:1–3 2018.

121 Johnson & Sabean, »Introduction», Sibling Relations & Transformations of European Kinship 1300–1900 2011, s. 9–15.

122 Omvärlden såg mannen och hans äktenskap som den konstituerande faktorn i en familj. Uppfattningen kan exemplifieras med ägaren av Helsingfors Tidningar Gustaf Otto Wasenius och hans familj: Trots att ingen av familjens ursprungliga medlemmar överlevde från 1830-talet till 1860-talet, ansågs familjen ändå utgöra en och samma konsul Wasenius familj. En familj existerade i sitt sociala sammanhang främst genom sitt överhuvud, d.v.s. mannen (Häggman, Perheen vuosisata 1994, s. 36 ff., 41).

123 ST–ZT 9/11 1844.

124 Se t.ex. ZT–ST 25/4 1859,

125 Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 207.

126 Topelius svägerska Augusta Lybeck förekommer rätt frekvent i Sofia Topelius brev. Familjen Lybeck var även bosatt på Kuddnäs en tid efter Nykarleby brand 1858.

127 ZT–ST 1/5 1865, 11/2 1867.

128 ZT–ST 30/1 1860, 10/10 1864.

129 Bl.a. bekymrade landbondefamiljernas fortsatta kontrakt vid eventuellt försäljning av Kuddnäs mor och son, ZT–ST 8/1 1863.

130 Topelius skickade pengar till nödlidande genom modern. Se t.ex. ZT–ST 12/3 1858, 21/9 1862.

131 Tjänstefolkets rekrytering verkar åtminstone ibland ha band till Nykarleby: Charlotta Nyströms syster var gift med en målare Gummerus i Nykarleby och det verkar ligga nära till hands för Topelius att använda sina kontakter till hemorten för att anställa tjänstefolk. Någon systematisk rekrytering från Nykarlebytrakten verkar ändå inte ha förekommit. Kontoböcker 1833–1870, Topeliussamlingen 244.141, ZT–ST 2/5 1862.

132 Detta vittnar också om hur tjänstefolket använde sina nätverk för att hjälpa sina släktingar (ZT–ST 8/11 1861 och 30/9 1867). Om besöken, se ZT–ST 16/11 1857 och 27/5 1859.

133 Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 27.

134 »et rykte som sade at et Fartyg kommit dit som hade cholera sjuka ombord» (ST–ZT 29/9 1834), »nu har vi tre prest gubbar Stenbäck tyckes ha anlag att bli en streng reformator» (ST–ZT 28/4 1844), »hon kom med fröknarna i alfvarsamt samtal om pietismen de tyckte vara intresserade och Sophie med. Baron [Stromberg] är ifrig motståndare.» (ST–ZT 4/2 1843; pietismen berörde familjen Topelius när systern Sofia Topelius fick pietistiska sympatier, se 19/11 1842, 3/12 1842 och 14/1 1843).

135 ST–ZT 29/12 1842.

136 Topelius skriver t.ex. om ryktet om den illa omtyckte generalguvernören Bergs avsked (ZT–ST 14/9, 30/9 1860 och 29/11 1861).

137 Tommila, »Yhdestä lehdestä sanomalehdistöksi 1809–1851», Suomen lehdistön historia I 1988, s. 133 ff., 148, 247 f.

138 ZT–ST 25/10 1863.

139 Åbo Underrättelser för 1859 ger prov på ämnets ömtålighet och hur samtiden läste mellan raderna. En artikel i juni använder lystringsuttrycket för lantdag: »frågor … som icke kunna på administrativ wäg … erhålla lösning» (ÅU 3/6 1859), och det är denna formulering som Topelius också torde mena när han uppfattar lantdagen som utlovad. Registret för ÅU 1859, uppgjort i december, dristar sig redan kalla artikeln för »Rikswigtigt tillkännagifwande, gifwande hopp om landtdag». Schauman, Från sex årtionden i Finland I 1922, 200 s. ff., ZT–ST 6/6 1859.

140 »Här sprakar allt emellanåt litet. Utskottet tycks göra fiasco, men för syn skull måste det sammanträda. Adeln väljer idel oppositionsmän» (ZT–ST 16/9 1861).

141 ZT–ST 6/6 1859, 20/4 1863, 15/4 1864. Topelius verkade hysa stora förhoppningar på att egendomens värde skulle stiga i takt med landets ekonomiska och politiska utveckling: lantdagens skattereformer och Finska Hypoteksföreningens grundande 1860 var centrala enligt Topelius. Se t.ex. ZT–ST 8/1, 3/2 och 16/2 1863.

142 Ur statistik framgår att dödligheten i Finland för alla åldersklasser sammanlagt var 28 promille under korrespondensens tidsperiod. Spädbarnsdödligheten i Finland var högre, dödligheten för barn under ett år var 1830–1868 i genomsnitt 195 promille, d.v.s. ett av fem barn dog under sitt första levnadsår. I Sverige var dödligheten i åldersklassen 0–4 59 promille under motsvarande period. I motsvarande statistik för Finland 2016 var siffrorna 9,8 respektive 1,9 promille (Finlands officiella statistik, Avlidna [e-publikation], »Spädbarnsdödlighet 1751–2015» och »Allmänt dödstal och allmänt födelsetal 1751–2016», Statistiska Centralbyrån, Historisk statistik för Sverige. Del 1. Befolkning 1720–1967 1969, s. 114).

143 Oskar dog av scharlakansfeber medan Anna led av lungsot (ZT–ST 8/11, 18/11 1861, 18/5 1868). Häggman, Perheen vuosisata 1994, s. 72.

144 Humoralpatologin utgjorde fundamentet för medicinen under första hälften av 1800-talet. Läkaren Galenos hörde till dess förgrundsfigurer och hade etablerade blod, slem, gul och svart galla som de grundläggande hälsopåverkande kroppsvätskorna.

145 Det är ofta omöjligt att i efterhand säga något om vilken sjukdom en person led av. Jag har här använt de sjukdomsetiketter som omnämns i breven oberoende av hur sjukdomarna skulle diagnosticeras idag. Sjukdomarna klassificerades enligt symptom och inte enligt orsak. Johannisson, Medicinens öga 2013, s. 30–33, Häggman, Perheen vuosisata 1994, s. 72.

146 Flugorna var plåster som innehöll pulveriserad spansk fluga (Lytta vesicatoria). Plåstret framkallade vattenfyllda blåsor. T.ex. ZT–ST 18/11 1861, 14/4 1862, 30/12 1864.

147 Karin Johannisson delar upp medicinen i fyra kulturer: vetenskaplig, folklig, alternativ och vardagsmedicinsk. Alla kulturer, förutom folkmedicinen, är närvarande i breven (Johannisson, Kroppens tunna skal 2003, s. 183 f., 187 ff.).

148 Se ZT–ST 9/4 1860 och HT 12/5 1860, se även ZT–ST 14/4 och 21/4 1862.

149 Johannisson, Kroppens tunna skal 2003, s. 210 ff. Dessa var grundepelare för dietiken och härrörde ur den medeltida medicinen (Forsius, »Lääketiede 1800-luvun alkupuolella»).

150 Tanken om hälsoplikt underströk medicinens maktlöshet inför sjukdomar: Eftersom få eller inga verkande mediciner kunde ordineras blev individens eget handlande avgörande (Johannisson, Medicinens öga 2013, s. 36 f.). Häggman, Perheen vuosisata 1994, s. 70, 76, 78, Knipström, Hvad är vårt lif då hälsan saknas 2015, s. 40, 52, 58.

151 »ackta att ni ej förkyler er att ligga i kalla sängkläder» (ST–ZT 23/11 1851) samt »sköta om dig som sig bör» med vistelsen på kurorten Marstrand (ST–ZT 11/5 1862). Se även ZT–ST 21/6 1862, 8/10 1863, 11/2 1867.

152 ST–ZT 23/11 1851 och 11/5 1862.

153 Johannisson, Kroppens tunna skal 2003, s. 189, Johannisson, Medicinens öga 2013, s. 32, ZT–ST 8/1 1863. När Topelius talar om att installera ventiler för att säkra luftcirkulationen hör till det till samma tanke om sund luft: »Som Mamma ser af planen, äro sängkammarn, barnkammarn och kökskammarn bra små – jag skall försöka få en vädervexlare i barnkammarn. Gården är torr och bra; läget borde vara sundt.» (ZT-ST 25/9 1857). »Att gården ligger åt sidan, ha vi ingenting emot – trakten är torr och sund.» (ZT–ST 8/1 1863).

154 »har jag mitt goda hull» konstaterar han 1846 (ZT–ST 18/9 1846). Topelius genomgick några värre sjukdomsperioder, bl.a. en rätt allvarlig malaria 1863 (ZT–ST 15/5 1863). En annan förklaring till fåordigheten är förbudet egocentrism i tidens brev: det var oönskvärt att orda alltför mycket om sina upplevelser och framhäva sig (Ruberg, Conventional Correspondence 2011, s. 94, 106, 110).

155 Knipström, Hvad är vårt lif då hälsan saknas 2015, s. 40 f., 59, ZT–ST 13/2 1860, ZT–ST 9/3 1863.

156 ZT–ST 10/10 1859, Häggman, Perheen vuosisata 1994, s. 83 f.

157 ZT–ST 12/3, 9/4, 26/4 1858. »Sedan den 7 Nov. kan jag säga att vi icke haft en enda bekymmerfri dag» (ZT–ST 14/4 1862).

158 Hälsoresorna var en stor utgift och och utgjorde under bl.a. 1862 den näst största utgiftsposten efter hushållsutgifterna. Det till trots verkar de inte ha medfört några mer bestående ekonomiska svårigheter.

159 Topelius betalade för övrigt för tjänstefolkets medicinska behandling men tidstypiskt nog bortskickades döende tjänstefolk, som i fallet av barnflickan Anna (Häggman, Perheen vuosisata 1994, s. 81, ZT–ST 22/5 1857).

160 Augustifeber var egentligen malaria som gick under flera olika namn beroende på årstid. Den återkom i Helsingfors säsongsvis under våren och sensommaren (t.ex. ZT–ST 24/9 1858). Koleran började utbreda sig i epidemier i Europa under tidigit 1800-tal. I breven förekommer sjukdomar under beteckningen kolera och kolerin (ST–ZT 28/4 1834, ZT–ST 1/10 1866, 30/9 1867). Tyfusen kunde vara tyfoidfeber, återfallsfeber eller fläcktyfus. Alla hade liknande symptom men olika patogener. Samtliga brukade skörda många offer vid hungersnöd och krig när människor både var försvagade och på tiggarfärd eller flykt (Bergmark, Från pest till polio 1983, s. 151–189).

161 Enligt Kai Häggman som studerat familjen Wasenius var den bristfälliga hygienen i mat och dryck, särskilt dricksvatten, orsaken till flera sjukdomar, bl.a. till en del av frossorna (som var ett samlingsnamn för febersjukdomar). Både Topelius och Valfrid Vasenius beskriver de återkommande frossorna som återkommande »vänner»/fiender (Perheen vuosisata 1994, s. 72 f., ZT–ST 25/10 1863).

162 Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 248, Jutikkala, »Katovuodet», Suomen maatalouden historia I 2003, s. 511 ff.

163 ST–ZT 19/4 1868.

164 ZT–ST 27/6 1868.

Källor och litteratur

Källor

Nationalbiblioteket, Helsingfors (NB)

Zacharias Topelius arkiv (Topeliussamlingen), Coll. 244

244.94 Brev till Zacharias Topelius

244.97 Brev från Zacharias Topelius

244.100 Brev från Emilie Topelius

244.113 Handlingar rörande Z. Topelius junior, Åminne arrendekontrakt

244.120 Hufvud-Bok (Capitolium) 1823–1896

244.136 Kosmos

244.137 Kosmos III

244.138 Diarier 1858-1883

244.141 Kontoböcker 1833–1870

244.175 Handlingar rörande Kuddnäs bl.a. markköp, åkerbyte, arrendering, inventarium, lagfart m.m.

Schalinska samlingen, Coll. 309

309.7 Brev till Lars Wilhelm Schalin

Svenska litteratursällskapets arkiv, Helsingfors (SLSA)

Familjen Zachris Topelius arkiv, SLSA 801

801.2 Brev till Zacharias Topelius

Elektroniska resurser

Biografiskt lexikon för Finland
https://www.blf.fi (hämtad 01/06 2018)

Deutsche Biographie
https://www.deutsche-biographie.de/ (hämtad 01/06 2018)

Den Store Danske
http://denstoredanske.dk/ (hämtad 01/06 2018)

Förvaltningshistorisk ordbok
http://fho.sls.fi/ (hämtad 01/06 2018)

Helsingfors universitets studentmatrikel 1640–1852, sammanställd av Yrjö Kotivuori http://www.helsinki.fi/ylioppilasmatrikkeli/ (hämtad 01/06 2018)

Kansallisbiografia
http://www.kansallisbiografia.fi (hämtad 01/06 2018)

Nationalencyklopedin
http://www.ne.se (hämtad 01/06 2018)

Nordisk familjebok, första och andra upplagan
http://runeberg.org/nf/ (hämtad 01/06 2018)

Nationalbiblioteket, Historiska tidningsbiblioteket
http://digi.kansalliskirjasto.fi/sanomalehti/search?language=sv (hämtad 01/06 2018)

Ordbok över 1800-talsspråket. Databasen är uppbyggd utifrån den tryckta ordboken: Dalin, Anders Fredrik Ordbok Öfver svenska språket. Vol I–II. (Stockholm 1850–1853),
https://spraakbanken.gu.se/swe/resurs/dalin (hämtad 01/06 2018)

Riksarkivet, Digitala arkiv
Helsingfors huvud- och kommunionböcker
http://digi.narc.fi/digi/dosearch.ka?sartun=213414.KA (hämtad 01/06 2018)
Nykarleby huvud- och kommunionböcker
http://digi.narc.fi/digi/dosearch.ka?sartun=311309.KA (hämtad 01/06 2018)

Sweriges Rikes Lag Gillad och antagen på Riksdagen Åhr 1734 (1734 års lag)
https://litteraturbanken.se/forfattare/Anonym/titlar/SwerigesRikesLag1734/sida/I/faksimil (hämtad 01/06 2018)

Svenska akademiens ordböcker (SAOL, SO, SAOB)
https://svenska.se (hämtad 01/06 2018)

Uppslagsverket Finland
http://www.uvf.fi (hämtad 01/06 2018)

Litteratur

Aalto, Satu, Suuri perinnekirja. Suomalaista juhlaperinettä ennen ja nyt, 6. painos, Hämeenlinna: Karisto 2008

Backman, Woldemar, Ett bidrag till Nykarleby stads personhistoria. Borgare och borgarsläkter 1721–1857, eget förlag 1938

Bergmark, Matts, Från pest till polio. Hur farsoterna ingripit i människornas öden, 3:e bearb. uppl., Stockholm: Bokförlaget Prisma 1983

Birck, Erik, Nykarleby stads historia. Del II. Tiden 1810–1875, Nykarleby: Nykarleby stads förlag 1980

Björkman, Margareta, »Läsning för nytta och nöje. Något om gamla och nya läsvanor», HLS 77, Pia Forssell & John Strömberg (red.), SSLS 643, Helsingfors 2002, s. 105–132

Bladh, Christine, Hennes snilles styrka. Kvinnliga grosshandlare i Stockholm och Åbo 1750–1820, diss., Södertörn Academic Studies 71, Huddinge 2018, http://urn.kb.se/resolve?urn=urn:nbn:se:sh:diva-34733 (hämtad 01/06 2018)

Bonsdorff, Gabriel, Om sättet att anlägga en köksträdgård för husbehov, Irma Lounatvuori (utg.), SSLS 767, Helsingfors 2012

Dahlberg, Julia & Joachim Mickwitz, Havet, handeln och nationen. Släkten Donner i Finland 1690–1945, SSLS 790, Helsingfors & Stockholm 2014

Hedberg, Fredrik Gabriel, [En ordets tjenare i Finland], Ett ord i sinom tid till förmaning, tröst och lärdom i hänseende till det nu hotande kriget : skrifvet i början af år 1855, Åbo: J. W. Lillja & C:o 1855

Fewster, Derek, Visions of Past Glory. Nationalism and the Construction of Early Finnish History, diss., Studia Fennica Historica 11, Helsinki 2006

Forssell, Pia, »Inledning», Topelius, Zacharias, Noveller, Pia Forssell (utg.), ZTS IV, SSLS 770, Helsingfors och Stockholm 2012, URN:NBN:fi:sls-3981-1403530137110 (hämtad 01/06 2018)

Forsius, Arno, »Lääketiede 1800-luvun alkupuolella», http://www.saunalahti.fi/arnoldus/1800alku.html (hämtad 01/06 2018)

Fugier, Anne-Marie, »Les rites de la vie privée bourgeoise», Histoire de la vie privée. De la Révolution à la Grande Guerre 4, Michelle Perrot (red.), Paris: Seuil 1987, s. 193–262

Grandell, Jens, »Inledning», Topelius, Zacharias, Föreläsningar i geografi och historia, Jens Grandell (utg.), ZTS XV, Helsingfors 2017, URN:NBN:fi:sls-6282-1508152246 (hämtad 01/06 2018)

Guttormson, Loftur, »Parent–Child Relations», The History of the European Family. Volume 2. Family Life in the Long Nineteenth Century, 1789–1913, Marzio Barbagli & David I. Ketzer (ed.), New Haven & London: Yale University Press 2002, s. 251–281

Hall, Catherine, »Sweet Home», Histoire de la vie privée. De la Révolution à la Grande Guerre 4, Michelle Perrot (red.), Paris: Seuil 1987, s. 53–87

Hasselberg, Ylva, Den sociala ekonomin. Familjen Clason och Furudals bruk 1804–1856, diss., Studia Historica Upsaliensia 189, Uppsala 1998

Hedström, Einar, Nykarleby. Min barndoms och min ungdoms stad, Jakobstad 1958

Heinonen, Jarna & Kirsi Vainio-Korhonen (eds.), Women in Business Families. From Past to Present, Routledge Advances in Management and Business Studies, New York & London 2018

Helanen, Vilho, Suuri murros. Pohjalainen osakunta 1828–1837, Porvoo ja Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö 1937

Heliövaara, Olavi Konstantin (utg.), Genealogia Sursilliana, II uusintapainos, Oulu: Kustannusosakeyhtiö Sursilliana 1960

Herberts, Carola, »Inledning», Topelius, Zacharias, Zacharias Topelius korrespondens med förlag och översättare, Carola Herberts (utg.), ZTS XX, Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland 2013, 2015, URN:NBN:fi:sls-5817-1432660576280

Häggman, Kai, Perheen vuosisata. Perheen ihanne ja sivistyneistön elämäntapa 1800-luvun Suomessa, Historiallisia Tutkimuksia 179, Helsinki 1994

Ijäs, Ulla, Talo, kartano, puutarha. Kauppahuoneen omistaja Marie Hackman ja hänen kulutusvalintansa varhaismodernissa Viipurissa, diss., Annales Universitatis Turkuensis C 402, Turku 2015, http://urn.fi/URN:ISBN:20978-951-29-6053-8 (hämtad 01/06 2018)

Johnson, Christopher H. & David Warren Sabean, »Introduction», Sibling relations & Transformations of European Kinship, 1300–1900, Christopher H. Johnson & David Warren Sabean (ed.), New York: Berghahn Books 2011, s. 1–28

Jutikkala, Eino, »Katovuodet», Suomen maatalouden historia I. Perinteisen maatalouden aika. Esihistoriasta 1870-luvulle, Viljo Rasila et al. (toim.), Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Toimituksia 914:1, Helsinki 2003, s. 504–513

Keskinen, Jarkko, »Luotto, luottamus ja maine – 1800-luvun liiketoiminnan kulmakivet», Luottamus, pääoma, historia, Jarkko Keskinen & Kari Teräs (toim.), Historia mirabilis 5, Turku 2008, s. 147–173

Keravuori, Kirsi, »Itseoppineet ihmiset kirjeenkirjoittajina – Perhekirjeenvaihtoa 1860-luvun saaristosta», Kirjeet ja historiantutkimus, Lahtinen, Anu & Maarit Leskelä-Kärki, Kirsi Vainio-Korhonen (toim.), Historiallinen arkisto 134, Helsinki 2011, s. 163–191

Keravuori, Kirsi, »Rakkaat poikaiset». Simon ja Wilhelmina Janssonin perhekirjeet egodokumentteina (1858–1887), diss., Annales Universitatis Turkuensis C 411, Turku 2015, http://urn.fi/URN:ISBN:978-951-29-6211-2 (hämtad 01/06 2018)

Keskinen, Jarkko, Oma ja yhteinen etu. Kauppiaiden keskinäinen kilpailu ja yhteistyö Porin paikallisyhteisössä 1765–1845, diss., Annales Universitatis Turkuensis C 345, Turku 2012, http://urn.fi/URN:ISBN:978-951-29-5150-5 (hämtad 01/06 2018)

Kilpelä, Eliel, »Inledning», Topelius, Zacharias, Dagböcker, Pia Asp (utg.), ZTS XVIII:1–3, SSLS, Helsingfors 2018, http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-7061-1525330263 (hämtad 01/06 2018)

Klinge, Matti, Ylioppilastalo. Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan kiinteistöjen vaiheita, Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan historia 10, Helsinki 1970

Klinge, Matti, »Från universitet till tjänstemannahögskola», Klinge, Matti & Rainer Knapas, Anto Leikola, Kejserliga Alexandersuniversitetet 1808–1917, Helsingfors: Förlagsaktiebolaget Otava 1989, s. [333]–417

Klinge, Matti, Finlands historia 3. Kejsartiden, 2. uppl., Esbo: Schildts 2004

Klinge, Matti, »Frans Michael Franzén», Biografiskt lexikon för Finland 2. Ryska tiden, Henrik Knif (huvudred.), SSLS 710:2, Helsingfors och Stockholm 2009

Klinge, Matti, »Zacharias Topelius», Biografiskt lexikon för Finland 2. Ryska tiden, Henrik Knif (huvudred.), SSLS 710:2, Helsingfors och Stockholm 2009

Klinge, Matti, »Från universitet till tjänstemannahögskola», Klinge, Matti & Rainer Knapas, Anto Leikola, Kejserliga Alexandersuniversitetet 1808–1917, Helsingfors: Förlagsaktiebolaget Otava 1989, s. [333]–417

Knipström, Evelina, Hvad är vårt lif då hälsan saknas. Sjukdom och död i kvinnliga ståndspersoners korrespondens 1808–1852 i Finland, otryckt pro gradu, Helsingfors universitet 2015, http://urn.fi/URN:NBN:fi:hulib-201701311196 (hämtad 01/06 2018)

Koskinen, Ulla & Anu Lahtinen, »Siskot, veljet ja erityisen hyvät ystävät – Aatelismiesten ja -naisten kirjeenvaihto uuden ajan alun Ruotsissa», Kirjeet ja historiantutkimus, Lahtinen, Anu & Maarit Leskelä-Kärki, Kirsi Vainio-Korhonen (toim.), Historiallinen arkisto 134, Helsinki 2011, s. 83–112

Landgren, Lars-Folke, »Kieli ja aate – Politisoituva sanomalehdistö 1860–1889», Suomen lehdistön historia I. Sanomalehdistön vaiheet vuoteen 1905, Päiviö Tommila (toim.), Kuopio: Kustannuskiila 1988, s. 267–413

Lappalainen, Jussi T., Verotushistoriaa 1, Turun yliopiston historian laitoksen julkaisuja 51, 1999

Landgren, Lars-Folke, För frihet och framåtskridande, SSLS 591, Helsingfors 1995

Macleod, Catriona M., »Enterprising Widows: Family, Business and the Succession Process», Women in Business Families. From Past to Present, Jarna Heinonen & Kirsi Vainio-Korhonen (eds.), Routledge Advances in Management and Business Studies, New York & London 2018, s. 199–217

Myyryläinen, Heikki, »Oppikoulu 1800-luvun alkupuolella», Internetix, Otavan opisto, http://materiaalit.internetix.fi/fi/opintojaksot/9historia/kouluhistoria/oppikoulu_1800luvun_alkupuolella (hämtad 01/06 2018)

Nikander, Johan Gabriel & Eino Jutikkala, Säterier och storgårdar i Finland I, Helsingfors 1939

Nordenstreng, Sigurd, Finska civilstatens änke- och pupillkassa 1826–1926, Helsingfors: Frenckellska Tryckeri Aktiebolaget 1926

Nyberg, Paul, Zachris Topelius. En biografisk skildring, Helsingfors: Söderströms 1949

Nylund, Magnus et. al., »Inledning», Zacharias Topelius, Naturens Bok och Boken om Vårt Land, Magnus Nylund (utg.), ZTS XVII, Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland 2017, http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-6597-1508156359 (hämtad 01/06 2018)

Pajuoja, Jussi, »Itsemurha ja laki», Suomalainen itsemurha, Kalle Achté et al. (toim.), Psykiatrian tutkimussäätiön kirjasarja 3, Helsinki 1989, s. 127–139

Persson, Kristina, Svensk brevkultur på 1800-talet: Språklig och kommunikationsetnografisk analys av en familjebrevväxling, Skrifter utgivna av Institutionen för nordiska språk 68, Uppsala 2005, urn:nbn:se:umu:diva-131288 (hämtad 01/06 2018)

Pietiäinen, Jukka-Pekka, Suomen postin historia 1, Helsinki: Posti- ja telelaitos 1988

Pietiäinen, Jukka-Pekka, Suomen postin historia 2, Helsinki: Posti- ja telelaitos 1988

Pipping, Hugo Edvard, Från pappersrubel till guldmark. Finlands bank 1811–1877, Helsingfors: Finlands bank 1961

Railo, Juhani E., »Zacharias Topelius», Biografiskt lexikon för Finland 2. Ryska tiden, Henrik Knif (huvudred.), SSLS 710:2, Helsingfors och Stockholm 2009

Rasila, Viljo, »Torpparijärjestelmä», Suomen maatalouden historia I. Perinteisen maatalouden aika. Esihistoriasta 1870-luvulle, Viljo Rasila et al. (toim.), Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Toimituksia 914:1, Helsinki 2003

Ruberg, Willemijn, Conventional Correspondence. Epistolary Culture of the Dutch Elite, 1770–1850, Maria Sherwood-Smith (transl.), Leiden & Boston: Brill 2011

Runeberg, Johan Ludvig, Fänrik Ståls sägner. En samling sånger II, Helsingfors: Sederholm 1860

Sabean, David Warren & Simon Teuscher, »Kinship in Europe: A New Approach to Long-Term Development», Kinship in Europe: Approaches to Long-Term Development (1300–1900), David Warren Sabean et al. (ed.), New York: Berghahn Books 2007, s. 1–33

Schalin, Zachris, Kuddnäs. Skalden Z. Topelius’ forna hemgårds historia, SSLS 251, Helsingfors 1935

Schauman, August, Från sex årtionden i Finland: Levnadsminnen upptecknade av Aug. Schauman II, Helsingfors: Holger Schildts förlagsaktiebolag 1922

Schauman, Frans Ludvig, Handbok i Finlands kyrkorätt I, Helsingfors: Finska Litteratur-Sällskapet 1853

Schulman, Carl Magnus Hugo & Sigurd Nordenstreng, Finska kadettkårens elever och tjänstemän. Biografiska anteckningar 1812–1912, Helsingfors: Aktiebolaget Lilius & Hertzberg 1912

Statuter för Kejserliga Alexanders universitetet i Finland 1829

Steinrud, Marie, Den dolda offentligheten. Kvinnlighetens sfärer i 1800-talets svenska högreståndskultur, Stockholm: Carlsson Bokförlag 2008

Strömberg, John, »Studenterna», Kejserliga Alexandersuniversitetet 1808–1917, Helsingfors: Förlagsaktiebolaget Otava 1989, s. [277]–[332]

Strömborg, Johan Elias, Biografiska anteckningar om Johan Ludvig Runeberg 1804–1837 I–III, ny upplaga, Karin Allardt (utg.), SSLS 202, Helsingfors 1928

Talvio, Tuukka, Suomen rahat, 3., laajenettu painos, Helsinki: Suomen Pankki 2003

Tarkiainen, Kari, »Henrik Gabriel Porthan», Biografiskt lexikon för Finland 2. Ryska tiden, Henrik Knif (huvudred.), SSLS 710:2, Helsingfors och Stockholm 2009

Tommila, Päiviö, »Yhdestä lehdestä sanomalehdistöksi 1809–1859», Suomen lehdistön historia I. Sanomalehdistön vaiheet vuoteen 1905, Päiviö Tommila (toim.), Kuopio: Kustannuskiila 1988, s. 77–266

Tommila, Päiviö (toim.), Suomen lehdistön historia V. Hakuteos Aamulehti–Kotka Nyheter, Kuopio: Kustannuskiila 1988

[Topelius, Zacharias], Fest-Kantat. Vid Kejserliga Alexanders Universitetets fest den 10 december 1866, med anledning af dess höge Kanslers, H.K.H. Storfursten, Thronföljaren Cesarewitsch Alexander Alexandrowitsch’ och H.K.H. Storfurstinnan Cesarewna Maria Feodorownas förmälning 1866 [separattryck]

Topelius, Zacharias, Självbiografiska anteckningar, Paul Nyberg (utg.), Helsingfors: Schildts och Stockholm: Bonniers 1922

[Topelius, Zacharias], Konstnärsbrev I, Paul Nyberg (utg.), SSLS 360, Helsingfors 1956

Topelius, Zacharias, Finlands krönika 1860−1878, Rainer Knapas (utg.), SSLS 660, Helsingfors 2004

Topelius, Zacharias, Ephemerer. Zacharias Topelius första tidning 1834–1835, Carola Herberts & Laura Mattsson (utg.), SSLS 689, Helsingfors 2006

Topelius, Zacharias, Noveller, Pia Forssell (utg.), ZTS IV, SSLS 770, Helsingfors och Stockholm 2012

Topelius, Zacharias, Zacharias Topelius korrespondens med förlag och översättare, Carola Herberts (utg.), ZTS XX, Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland 2013, 2015, URN:NBN:fi:sls-5817-1432660576280 (hämtad 01/06 2018)

Topelius, Zacharias, Naturens bok och Boken om Vårt Land, Magnus Nylund (utg.), ZTS XVII, Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland 2017

Topelius, Zacharias, Dagböcker, Pia Asp (utg.), ZTS XVIII:1–3, SSLS, Helsingfors 2018, URN:NBN:fi:sls-7059-1525330243 (hämtad 01/06 2018)

Ulvros, Eva Helen, Fruar och mamseller. Kvinnor inom sydsvensk borgerlighet 1790–1870, diss., Lund: Historiska media 1996

Vainio-Korhonen, Kirsi, »Oklanderlig franska och skrivsvårigheter – adelsdöttrars edukation i det tidigmoderna Finland», Svärdet, ordet och pennan – kring människa, makt och rum i nordisk historia. Festskrift till Nils Erik Villstrand den 24 maj 2012, Christer Kuvaja & Ann-Catrin Östman (red.), Skrifter utgivna av Historiska samfundet i Åbo 12, Åbo 2012, s. 267–278

Vainio-Korhonen, Kirsi, »Sisaruksia ja sukulaisia. Suomalaisten aatelisnaisten kirjeenvaihtoa 1600- ja 1700-luvulla», Kirjeet ja historiantutkimus, Lahtinen, Anu & Maarit Leskelä-Kärki, Kirsi Vainio-Korhonen (toim.), Historiallinen arkisto 134, Helsinki 2011, s. 141–162

Vainio-Korhonen, Kirsi, Sofie Munsterhjelmin aika. Aatelisnaisia ja upseereita 1800-luvun Suomessa, Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Toimituksia 1383, Helsinki 2012

Vainio-Korhonen, Kirsi, Sophie Creutz och hennes tid. Adelsliv i 1700-talets Finland, Camilla Frostell (övers.), SSLS 752, Helsingfors och Stockholm 2011

Vasenius, Valfrid, Zacharias Topelius. Hans liv och skaldegärning Första delen, Helsingfors: G. W. Edlund 1912

Vasenius, Valfrid, Zacharias Topelius. Hans liv och skaldegärning Andra delen, Helsingfors: G. W. Edlunds förlag 1914

Vasenius, Valfrid, Zacharias Topelius. Hans liv och skaldegärning Tredje delen, Helsingfors: G. W. Edlund 1918

Vasenius, Valfrid, Zacharias Topelius. Hans liv och skaldegärning Fjärde delen, Helsingfors: Holger Schildts förlagsaktiebolag 1924

Westerberg, Ludvig, Utförlig Brefställare och Rådgifware i lifwets förhållanden. En Praktisk Hjelpreda wid författandet af Alla slags Bref, Uppsatser och Juridiska Skrifter som förekomma i det Borgerliga och Affärslifwet, Sjunde Upplagan, Stockholm: P. G. Berg 1860

Villstrand, Nils Erik, »Veteraner på piedestal femtio år efter 1808–09 års krig», Historiskt Tidskrift för Finland 2014, 1, s. 1–36