Detta är den andra volymen i bokserien Svenskan i Finland - i dag och i går. Tolv experter skriver utgående från sina respektive vetenskapsområden dels om finlandssvenskans varierande former i tal, dels om svenskan som modersmål vid sidan av finskan som ett andra språk. Tillsammans ger de en lättillgänglig och nyansrik bild av vad det innebär att tala svenska som modersmål i dagens Finland.

Perspektiven som anläggs på variationen i talspråket är många. Här presenteras det finlandssvenska standarduttalet och jämförs finlandssvensk samtalsstil med sverigesvensk. Här redogörs för inlandssvensk slang och svenska lån i insk slang. Här studeras tvåspråkiga ungdomars till synes regellösa språkväxling och avslöjas vad finlandssvenskar egentligen tycker om engelska lån. Hur inlandssvenskan ter sig sedd ur både ett finlandssvenskt och ett sverigesvenskt perspektiv skildras, och samsynen visar sig vara betryggande.

Den som har svenska som modersmål i Finland är ofta, men inte alltid, mer eller mindre tvåspråkig. Volymens avslutande kapitel visar bl.a. vad som krävs för att tvåspråkighet ska uppstå och bevaras. Den tvåspråkighet som en generation har uppnått går nämligen inte alltid i arv till följande generation, och det förlorar samhället på.

Marika Tandefelt (red.)

GRUPPSPRÅK,
SAMSPRÅK,
TVÅ SPRÅK

SVENSKAN I FINLAND – I DAG OCH I GÅR I:2

Svenska litteratursällskapet i Finland
Helsingfors 2015

SVENSKAN I FINLAND − I DAG OCH I GÅR (2010−2017) är ett språkprojekt som finansieras av Svenska litteratursällskapet i Finland, Svenska Akademien, Riksbankens Jubileumsfond, Svenska kulturfonden, Stiftelsen för Åbo Akademi, Stiftelsen Tre smeder och Svenska folkskolans vänner. Samarbetsparter är Institutet för de inhemska språken samt Språkbanken vid Göteborgs universitet.

Svenska litteratursällskapet administrerar projektet, och sällskapets förlag står som utgivare av volymerna. Projektet har en styrgrupp som består av professor Tom Moring (ordförande, Helsingfors universitet), professor Pirkko Nuolijärvi (Institutet för de inhemska språken), professor em. Mats Thelander (Uppsala universitet) och professor Nils Erik Villstrand (Åbo Akademi). Projektet representeras i styrgruppen av professor em. Ann-Marie Ivars (Helsingfors universitet), avdelningschef, fil.dr Nina Martola (Institutet för de inhemska språken), professor em. Marika Tandefelt (Svenska handelshögskolan) och professor Camilla Wide (Åbo universitet).

Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland nr 799

Utgiven med stöd av Ingrid, Margit och Henrik Höijers donationsfond II
inom Svenska litteratursällskapet i Finland

© Författarna och Svenska litteratursällskapet i Finland 2015
www.sls.fi

Detta verk är licensierat under Creative Commons Erkännande-Ickekommersiell-IngaBearbetningar 4.0 Internationell (CC BY-NC-ND 4.0).

Omslag och grafisk form: Antti Pokela – Karta s. 154: Hannu Linkola

E-boksproduktion: Quick Sort (India)

Typsnitt: Source Serif och Source Sans

E-bok 1.0.1

ISBN 978-951-583-337-2 (tryckt utgåva)
ISBN 978-951-583-491-1 (epub), http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-491-1
ISBN 978-951-583-492-8 (pdf), http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-492-8
ISSN 0039-6842 (tryckt)
ISSN 2490-1547 (digital)
UDK 80

INNEHÅLL

Förord

Förkortningar

Marika Tandefelt

1.Gruppspråk, samspråk, två språk

Mikael Reuter

2.Finlandssvenskt uttal

2.1Finlandssvenskt uttal och sverigesvenskt

2.2Vokaler

2.3Konsonanter

2.4Kvantitet

2.5Intonation

2.6Betoning

2.7Kastade, huset och skulle

2.8Fasta drag, variation och anpassning

Therese Leinonen

3.Exempel på variation och förändring i större städers språk

3.1De och dem

3.2Se och tre

3.3Kvantitet

3.4Sammanfattning

Mona Forsskåhl

4.Finlandssvensk slang

4.1Vad vi vet om äldre slang

4.2Material om slangvokabulär

4.3Slangens sociala dimensioner

4.4Slangordens språkliga bakgrund

4.5Slangens regionala och lokala drag

4.6Slangordens morfologi och bruklighet

4.7Slang som del av fraser och satser

4.8Slang i tal och i skrift

4.9Den finlandssvenska slangens kulturella dimensioner

Heikki Paunonen

5.Svenska i finsk Stadislang

5.1Stadislangens historia

5.2Svenskt inflytande på ljudstrukturen

5.3Svenska ord i den gamla Stadislangens ordförråd

5.4Slutord

Jan Lindström & Camilla Wide

6.Finlandssvenskt samtalsspråk

6.1Signalord i social interaktion

6.2Bindeord mellan samtalsbidrag

6.3Referenspraktiker

6.4Samtalsstil

6.5Summering om finlandssvensk samtalskultur

Sofie Henricson

7.Svenska och finska i samma samtal

7.1Varför förs flerspråkiga samtal?

7.2Språkväxling färgar samtalet och dess talare

7.3Språkväxling strukturerar samtalet

7.4Finns det grammatik i flerspråkiga samtal?

Leila Mattfolk

8.Finlandssvenskar och engelska lånord

8.1Svar på en telefonenkät

8.2Bedömning av upplästa texter

8.3Vad är politiskt korrekt att tycka?

8.4Finlandssvenskar tycker annorlunda än sverigesvenskar

Marika Tandefelt

9.Ett språk i två länder

9.1Finlandssvenskars syn på finlandssvenska

9.2Sverigesvenskars syn på finlandssvenska

9.3En jämförelse mellan finlandssvenska och sverigesvenska svar

9.4Finlandssvenska i Sverige – hur fungerar det?

9.5Vår gemensamma svenska

Karmela Liebkind & Anna Henning-Lindblom

10.Identitet och etnicitet – och språk?

10.1Den mångfasetterade identiteten

10.2Språkgruppstillhörighet som social eller etnisk identitet

10.3Dubbla eller multipla identiteters komplexa struktur

10.4Identitetens betydelse för attityder till grupper

10.5Relationen mellan kontext, språkkunskaper och språkgruppsidentifikation

10.6Slutord

Fjalar Finnäs

11.Tvåspråkiga familjer och deras betydelse för demografin

11.1Vad innebär en tvåspråkig familj?

11.2Utvecklingen under de senaste decennierna

11.3Långsiktseffekter av parbildning över språkgränsen

11.4Sammanfattning

Marika Tandefelt

12.På mer än ett språk

12.1Vem är tvåspråkig?

12.2Tvåspråkigheten som ett kontinuum

12.3Tre perspektiv på tvåspråkighet

12.4Språkförlust

12.5Språkförlorare

12.6Sviktande språkkänsla

12.7Tvåspråkighetens plus och minus

Författare

Fjalar Finnäs, professor i demografi med statistik, särskilt finlandssvenskarnas demografi, vid Åbo Akademi, Vasa.

Mona Forsskåhl, professor i nordiska språk vid Tammerfors universitet.

Anna Henning-Lindblom, universitetslektor i socialpsykologi vid Svenska social- och kommunalhögskolan vid Helsingfors universitet.

Sofie Henricson, forskardoktor och universitetslärare i ämnet nordiska språk vid Åbo universitet.

Therese Leinonen, forskardoktor i ämnet nordiska språk vid Åbo universitet.

Karmela Liebkind, professor i socialpsykologi vid Helsingfors universitet.

Jan Lindström, professor i nordiska språk vid Helsingfors universitet.

Leila Mattfolk, fil.dr, namnvårdare vid Institutet för de inhemska språken, Helsingfors.

Heikki Paunonen, professor em. i finska vid Tammerfors universitet.

Mikael Reuter, pensionerad språkvårdare och föreståndare för svenska avdelningen vid Forskningscentralen för de inhemska språken, Helsingfors.

Marika Tandefelt, professor em. i svenska vid Svenska handelshögskolan, Helsingfors.

Camilla Wide, professor i ämnet nordiska språk vid Åbo universitet.

Förord

Detta är den andra volymen i serien Svenskan i Finland – i dag och i går. Fokus ligger alltjämt i första hand på svenskan som ett modersmål i tal, och kapitlen ger tillsammans insyn i hur finlandssvenskan varierar beroende på talare och sammanhang. Språkbrukarnas egen syn på språket och kontakten med finskan tas också upp i flera kapitel.

De teman som behandlas i volymen kan sägas spegla forskningsläget inom nordistiken i Finland i dag. Författarna är alla experter på sina respektive områden. De har blivit ombedda att skriva populärt, men utan att banalisera innehållet. Kapitlen kan läsas i fri ordning; de har var sin notapparat och litteraturförteckning. Den som helt saknar erfarenhet av finlandssvenskan kan ändå behöva börja från början.

Jag vill tacka alla kolleger som har bidragit med texter. Det har varit angenämt att samarbeta med er. Ett särskilt tack går till styrgruppsmedlemmarna professor em. Mats Thelander och professor em. Ann-Marie Ivars för deras språkliga och stilistiska kommentarer. Även andra medlemmar i projektets styrgrupp har läst manus i ett tidigt skede och framfört synpunkter. Två anonyma vetenskapliga granskare har bidragit med beaktansvärda förslag och frågor.

Det har varit en glädje att följa med hur den kunniga personalen på Svenska litteratursällskapets förlag har tagit sig an uppgiften att skapa en bok av flera hundra sidor manus. Ett stort tack till alla involverade!

Helsingfors, augusti 2015

Marika Tandefelt
Professor em.

Förkortningar

FMS |  | Folkmålsstudier
FUMS |  | Forskningskommittén i Uppsala för modern svenska
SAG |  | Teleman, Ulf, Staffan Hellberg & Erik Andersson, 1999: Svenska Akademiens grammatik 1–4. Stockholm: Norstedts
SAOB |  | Svenska Akademiens ordbok. 1–. 1898–. Lund. Även http://g3.spraakdata.gu.se/saob/
SKS |  | Suomalaisen Kirjallisuuden Seura
SLS |  | Svenska litteratursällskapet i Finland
SLSA |  | Svenska litteratursällskapet i Finlands arkiv
SNF |  | Studier i nordisk filologi
SSKH |  | Svenska social- och kommunalhögskolan vid Helsingfors universitet
SSLS |  | Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland

1

Marika Tandefelt

Gruppspråk, samspråk,
två språk

Med sociolingvistiken, som kom in i finländsk språkvetenskap på 1970-talet, väcktes intresset för språkets sociala variation så som den ter sig i socialt skiftande urbana miljöer.¹ Dialektologin hade tidigare studerat den geografiska variationen i rurala miljöer. Med tiden blev det allt viktigare att kombinera dialektologins horisontella (geografiska) perspektiv med sociolingvistikens vertikala (sociala). Uppdelningen på stad och bygd blev alltmer illusorisk i takt med landets urbanisering och invånarnas ökande mobilitet.² Den enskilda språkbrukaren var inte längre lika starkt rotad i sin ursprungliga språkmiljö som förr, utan mötte andra språk och språkarter, även andra språk, i direktkontakt med språkbrukare i varierande miljöer, i skola och utbildning samt indirekt via medierna. Den enskildes språkliga repertoar växte, och förändringen av språk och språkbruk gick fort både i lokalsamhällena och i samhället överlag.

Finlandssvenskan och dess variation, samt finlandssvenskarna i olika miljöer, kan inte studeras utan att tvåspråkigheten på samhälls-, grupp- och individnivå berörs. Samtidigt aktualiseras frågor som har att göra med den svenskspråkiga befolkningens förhållande till den finskspråkiga. Kontakt, konkurrens och konflikt mellan majoritet och minoritet är inte enbart samhällsvetenskapliga teman; också språkforskningen måste beakta det som sker på språkgränsen eller i dess omedelbara närhet.

Samhällsvetarna var först ute när det gällde att studera effekten av balans–obalans mellan språken i varierande miljöer och att forska i sambandet mellan individers språk och identitet.³ Därefter började också språkvetare ställa frågor om vad tvåspråkighet innebär för den enskilda individen och i förlängningen för upprätthållandet av färdigheten i svenska.⁴ Samtalsforskningen, som bl.a. intresserar sig för småskalig kommunikation mellan individer, kan i Finland studera varför och med vilken effekt språkbrukarna växlar språk.

Tvåspråkigheten är ständigt närvarande som en av de bakgrundsvariabler som nordistiken i Finland behöver räkna med. Också språkvården – språkvetenskapens praktiskt orienterade sida – studerar effekten av den dagliga kontakten mellan svenskan och finskan, samtidigt som den följer med svenskans utveckling i Sverige. I dag är det självklart att se på svenskan som ett pluricentriskt språk, och därmed faller pusselbiten finlandssvenska lätt på plats inom det gemensamma svenska språkområdet.⁵ Svenskan i Finland är en av svenskans fem regionala underarter, s.k. varieteter. Det faktum att det går en politisk gräns mellan länderna delar inte språkområdet i tu, men gör att svenskan i Finland också kan betecknas som en natiolekt. Samma språk, men med vissa skiljaktigheter som visar var varieteten hör hemma.⁶

Varför och hur människor varierar sitt språk och vad de anlägger för synpunkter på sitt och andras språk kommer att behandlas i denna volym (I:2). Som i den tidigare volymen om dialekter och småstadsspråk (I:1) ligger fokus på språket i tal som här kompletteras med tal om språk. Volymen speglar forskningsläget, och det är forskning i svenska som modersmål, eller som ett av två modersmål, som kapitlen bygger på. Tvåspråkigheten, och språkkontakten mellan svenska och finska i allmänhet, kommer att dyka upp i ett flertal sammanhang i denna och andra volymer i bokserien.

Viktigt forskningsmaterial för dagens språkforskare är fortfarande inspelat tal, men valet av informanter och iscensättningen av inspelningssituationen bygger på överväganden som är metodiskt mer utstuderade än i tidigare traditionella inspelningar i fält. Inspelningar ger inte bara material för analyser av språket i sig eller av språkbrukarnas interaktion. De kan också läggas upp så att själva innehållet i det som informanterna berättar eller samtalar om är av vikt för forskaren. Samtal om språk, direkta frågor om språkval i varierande situationer, ger forskaren en språkekologisk insyn, och man får en uppfattning om de villkor språkbrukaren och därför också språket lever under. Frågor om språkanvändning kan ställas även i form av enkäter med öppna eller slutna svarsalternativ. Informanternas känsla för språk kan dessutom testas och deras åsikter om olika språkliga fenomen kan efterfrågas.

Sociolingvistiken öppnade helt enkelt upp för metoder och perspektiv som dittills främst hade förknippats med samhällsvetenskaperna. Det började ha betydelse vilka språkbrukarna själva var, dvs. vad de representerade för generation, kön, socialgrupp m.fl. sociala variabler som kunde förväntas påverka deras språkbruk. Synen på vad det är som påverkar människors språkbruk och på vilka fenomen som är viktiga att undersöka har breddats, fördjupats och nyanserats under decenniernas gång. Man intresserar sig fortfarande för människors språk i varierande miljöer, men också för deras interaktion med andra i olika sammanhang. Språkforskningen intresserar sig också för vad folk tycker och tänker om språk, både om sitt eget och om andras.

I dag är det självklart att olika vetenskapsområden influerar varandra och metoder lånas in och anpassas för att betjäna språkvetenskapen och för att möjliggöra mångvetenskapliga samarbetsprojekt. De kapitel som ingår i denna volym ger exempel på flera olika metodiska grepp kopplade till varierande perspektiv, men med en gemensam nämnare.

Kapitel 7 i föregående volym (I:1) bildar på sitt sätt en övergång till föreliggande volym. I stadsspråken i Jakobstad, Kristinestad, Ekenäs och Lovisa förekommer lokal dialekt, lokalt stadsmål och finlandssvenskt standardspråk i olika kombinationer. I de kapitel som ingår i denna volym behandlas i första hand ett standardnära talspråk. Boken inleds med kapitel 2 där bilden av en sådan talspråksvarietet tecknas. Kapitlet handlar om finlandssvenskt uttal, och betoningen ligger på uttalsdrag som kan sägas vara överregionala, dvs. gemensamma för den finlandssvenska som talas på olika håll i Svenskfinland. I kapitlet redogörs också för vilka uttalsdrag som skiljer finlandssvenskan från sverigesvenskan. Vissa regionala skiftningar inom Svenskfinland beskrivs, och skillnader mellan olika formalitetsnivåer berörs. Allt som är överregionalt motsvarar ju inte det standardspråk som krävs i formella sammanhang eller som förväntas av etermedierna.

Svenskan i Vasa, Mariehamn, Åbo och Helsingfors, huvudorterna i de fyra svensktalande regionerna i Finland, har varit föremål för en specialstudie som presenteras i kapitel 3. I fokus ligger tre språkdrag som används i varierande utsträckning i de jämförda städerna. Materialet härstammar från talare i olika åldrar, och en jämförelse mellan äldre och yngre språkbrukare visar åt vilket håll utvecklingen av de aktuella språkdragen ser ut att vara på väg. Det överregionala finlandssvenska talspråket har sina små lokala avvikelser som språkbrukare från andra regioner kan notera.

Den helsingforsiska slangen är lokalt särpräglad till sin historia samtidigt som den numera är helt gångbar överregionalt. Slangen behandlas i två kapitel. Dels beskrivs den ur ett svenskt perspektiv i kapitel 4, dels ur ett finskt i kapitel 5. Den finska slangen har sina historiska rötter i Helsingfors, där den har uppkommit i mötet över språkgränsen mellan svensk- och finskspråkiga. Den svenska slangen har en längre historia i form av en svensk skol- och studentslang med rötter i Åbo och senare Helsingfors. Stadens språk – stadin kieli – är sedan länge inte bara ett gängspråk och inte heller bara ett språk som används i huvudstaden. Helsingforsiska slanguttryck har spritt sig till andra orter på bägge språken, och vissa är till och med rumsrena nog att användas som allmänt vardagliga och socialt neutrala uttryck.

I kapitel 6, 7 och 8 redovisas för studier där samtalsanalysen har använts som metod. I kapitel 6 redogörs för skillnader mellan samtal på svenska i Finland och i Sverige som samtalsforskningen har tagit fram. Finländare med erfarenhet av umgänge i Sverige reflekterar inte sällan över att samtal på svenska på hemmaplan löper annorlunda än samtal i grannlandet. En detaljgranskning av samtal inspelade i bägge länderna visar att finlandssvenskar och sverigesvenskar favoriserar olika sätt att uttrycka sig och sin relation till dem de samtalar med. Det handlar om annat och mer än om de uttalsskillnader och lexikala särdrag vi redan länge har känt till. Även här spelar språkkontakten mellan svenska och finska en betydande roll.

Svenskan och finskan möts i samtal som förs mellan ungdomar på de s.k. språköarna. Detta skildras i kapitel 7. Då ungdomar använder bägge språken i samma samtal beror detta sällan på brister i deras språk, utan det är en naturlig del av tvåspråkiga personers samtalsstil. När det inspelade samtalsmaterialet studeras i detalj visar det sig att växlingen fyller flera interaktionella funktioner. Ungdomarna i Björneborg, Kotka, Tammerfors och Uleåborg kommunicerar på ett sätt som inte vidkänns någon språkgräns.

Kapitel 8 bygger på resultat av en undersökning av finlandssvenskars inställning till importord (lånord), gjord inom ramen för ett nordiskt forskningsprojekt. De finlandssvenska informanternas medvetet uttalade åsikter om engelska inslag i svenskan jämförs med deras undermedvetna attityder, och studien visar att finlandssvenskarnas inställning till engelska lån är motsägelsefull.

I kapitel 9 behandlas finlandssvenskars och sverigesvenskars uppfattning om vad det egentligen är som kännetecknar den finlandssvenska varieteten i jämförelse med svenskan i Sverige. Materialet utgörs av svaren på frågor i en enkät. De frågor som informanterna har besvarat är desamma i bägge länderna, men svarsprofilerna varierar en aning. En sak är informanterna ändå säkra på – finlandssvenskan är inte ett eget språk, utan en varietet inom det svenska språket i likhet med andra regionala varieteter.

I de tre kapitel (10, 11 och 12) som avslutar volymen står tvåspråkiga individer i centrum. Vad tvåspråkigheten innebär för dem, för språkgrupperna och samhället analyseras. Som forskningsområde kräver tvåspråkighet (och flerspråkighet) att flera kompletterande perspektiv anläggs. Forskning i individers dubbla språkfärdighet, i förhållandet mellan majoritet och minoritet, och i balansen mellan språken på samhällsnivå, bygger på olika metoder och material beroende på om utgångspunkten är socialpsykologisk, demografisk eller språkvetenskaplig. Kapitlen är skrivna av forskare som representerar dessa tre discipliner.

I kapitel 10 anläggs ett socialpsykologiskt perspektiv på förhållandet mellan å ena sidan språk och å andra sidan identitet och etnicitet. Medlemskap i en viss språkgrupp bidrar till att forma en individs sociala identitet, men språkets betydelse för den enskilda individens identitet varierar. En tvåspråkig individ har två språk och två språkgrupper att förhålla sig till. Identiteten formas i en ständigt pågående process där förhållandet mellan minoritet och majoritet samt samhällets allmänna språkklimat spelar roll.

Kapitel 11 utgår från nationella språkstatistiska data och den finsk-svenska tvåspråkigheten behandlas ur ett demografiskt perspektiv. Finlands språkstatistik bygger på uppgifter om individernas modersmål (före 1980 huvudspråk), och möjligheten att ange två modersmål finns inte. Språkstatistiken ger emellertid också uppgifter om antalet äktenskap över språkgränsen (parterna har olika modersmål), och det är möjligt att följa upp vad som sker i nästa generation, dvs. vilket/vilka modersmål som antecknas för barnen i familjen. Det är om de tvåspråkiga familjerna och om överföringen av ett språk eller två till följande generation som detta kapitel handlar.

I kapitel 12 redogörs för resultaten av några empiriska studier där tvåspråkiga individers kompetens i svenska och finska har granskats ur ett sociolingvistiskt perspektiv. Syftet har varit att visa under vilka omständigheter individerna utvecklar en balanserad tvåspråkighet och när de inte gör det. Tvåspråkigheten i sig är ju varken positiv eller negativ. För att den ska bli till nytta för både samhälle och individer måste den därför bejakas och stöttas.

Det gemensamma för alla kapitel i denna volym kan sägas vara att språket hela tiden studeras inom en social kontext. Språkbrukarens eget tal och syn på språk påverkar och påverkas av det som sker runt omkring henne eller honom. Variationen i tal och tankar, och i den språkliga kompetens som språkbrukaren uppnår, hör oupplösligt samman med vårt samhälle och vår tid.

Litteratur

Ivars, Ann-Marie 2015: Dialekter och småstadsspråk. Svenskan i Finland – i dag och i går I:1. SSLS 798. Helsingfors.

Liebkind, Karmela 1984: Minority Identity and Identification Processes. A Social Psychological Study. Commentationes Scientiarum Socialium 22. Helsinki: Societas Scientiarum Fennica.

Loman, Bengt (red.) 1974: Språk och samhälle 1–3. Lund: Liber Läromedel.

Lönnroth, Harry (red.) 2004: Nordistikens historia i Finland. Tammerfors: Tampere University Press.

Nordberg, Bengt (ed.) 1994: The Sociolinguistics of Urbanization. The Case of the Nordic Countries. Berlin & New York: Mouton de Gruyter.

Nyholm, Leif 1984: Svenskt stadsmål i Helsingfors. Meddelanden från institutionen för nordiska språk och nordisk litteratur vid Helsingfors universitet B:8.

Reuter, Mikael 1992: Swedish as a Pluricentric Language. I: Michael Clyne (ed.), Pluricentric Languages. Differing Norms in Different Nations. Berlin & New York: Mouton de Gruyter. S. 101–116.

Saari, Mirja 1975: Talsvenska. En sociolingvistisk studie över syntaktiska drag i intervjusvar. SNF 60. SSLS 468. Helsingfors.

Saari, Mirja et al. (red.) 1990: Nordistik i 150 år. Undervisning och forskning i nordiska språk och nordisk litteratur vid Helsingfors universitet 1840–1990. Meddelanden från institutionen för nordiska språk vid Helsingfors universitet B:13.

Sandlund, Tom 1970: Språk och gruppidentifikation i Pargas, Lovisa och Gamlakarleby. Forskningsrapport. Svenska litteratursällskapets i Finland nämnd för samhällsforskning 8.

Skutnabb-Kangas, Tove 1981: Tvåspråkighet. Lund: Liber Läromedel.

Noter

1.Sociolingvistikens (språksociologins) första företrädare i Finland var professor Bengt Loman (Åbo Akademi). Se t.ex. bokserien Språk och samhälle 1–3 som han redigerade på 1970-talet. Se även Saari 1975 och Nyholm 1984.

2.Ett nordiskt projekt om urbanisering och språkförändring – lett av professor Bengt Nordberg vid Uppsala universitet – pågick under 1980-talet. I projektet deltog även finländska forskare. Projektet ledde till en rad enskilda publikationer samt en gemensam rapport: The Sociolinguistics of Urbanization. The Case of the Nordic Countries (1994).

3.Se Sandlund 1970; Liebkind 1984.

4.Se Skutnabb-Kangas 1981.

5.Se Reuter 1992.

6.Forskning och undervisning i nordiska språk/svenska i Finland presenteras i Nordistik i 150 år (1990) och i Nordistikens historia i Finland (2004). För språkvetenskaplig litteratur om svenskan i Finland, se den bibliografiska databasen Fiska som upprätthålls av Svenska litteratursällskapet och som finns på sällskapets webbplats (www.sls.fi).

2

Mikael Reuter

Finlandssvenskt uttal

Den svenska som talas som modersmål i Finland varierar på ett flertal sätt. Några som växer upp på svenska har en finlandssvensk dialekt som modersmål och möter standardspråket i skolan och ute i samhället. Andra växer upp med ett talspråk som ligger nära standardspråket, men som ändå har en diskret för andra finlandssvenskar igenkännbar regional färg.¹

Det här kapitlet handlar i första hand om det överregionala finlandssvenska talspråket, det vill säga här beskrivs främst uttalsdrag som förekommer i talad finlandssvenska i Österbotten, Åboland, Nyland och på Åland samt på de så kallade språköarna.² Kunskapen om vilka dessa drag är har med tiden tagits fram dels av språkforskare som har studerat på vilka sätt finlandssvenskan skiljer sig fonologiskt och morfologiskt från sverigesvenskan, dels av språkvårdare i syfte att formulera rekommendationer till exempel för dem som ska tala i etermedierna eller i andra offentliga sammanhang.³ Det sverigesvenska uttalet (som ju också varierar) har inte satts upp som norm, men det har givetvis varit av intresse att göra jämförelser. Det är denna samlade kunskap och praktiska erfarenhet som ligger som grund för detta kapitel. Bilden som ges är alltså inte fullständig eftersom tillgången på språkvetenskapliga data inte är heltäckande.⁴

Det överregionala finlandssvenska talspråket kan betraktas som ett standardtalspråk eftersom det är vad man brukar kalla ett skriftspråksnära tal som särskilt i mer formella sammanhang ligger nära ett högläsningsuttal. Samtidigt är det klart att detta för finlandssvenskar gemensamma talspråk i praktiken varierar på en skala mellan ett formellt och skriftspråksnära språk och ett informellt och i hög grad vardagligt språk. Vissa drag ligger fasta, andra realiseras på alternativa sätt beroende på kontextens krav och på talarens medvetenhet om vilken stilnivå som gäller. Även om den regionala variationen alltså inte är så stor finns det i stället en stilistisk och delvis social variation att beakta. Det överregionala talspråket, mer eller mindre skriftspråksnära, är alltså i princip gemensamt för finlandssvenskarna, men det varierar.

Kapitlets huvudavsnitt behandlar vokaler (2.2), konsonanter (2.3), kvantitet (2.4), intonation (2.5) och betoning (2.6) samt därtill några för finlandssvenskan typiska kortformer (2.7). Inledningsvis några generella kommentarer om finlandssvenskt uttal i jämförelse med sverigesvenskt (2.1).

2.1 Finlandssvenskt uttal och sverigesvenskt

Uttalet är utan tvekan det som i de flesta fall snabbast avslöjar att en person är finlandssvensk. Det gäller å andra sidan inte bara finlandssvenskar – också till exempel en skåning och en göteborgare känns ju vanligen igen på uttalet. Finlandssvenskt uttal avviker från sverigesvenskt bland annat på grund av vissa ålderdomliga drag som bevarats och genom inflytande från dialekterna och från finskan. Med sverigesvenskt uttal avses här i första hand ett centralsvenskt standarduttal som ofta har använts som jämförelse. Det mest markanta draget i finlandssvenska är avsaknaden av så kallad grav accent (utom i västnyländskt dialektalt färgat språk; se avsnittet om intonation, 2.5). Andra viktiga olikheter finns i fråga om bland annat vokalkvaliteter och kvantitetsförhållanden (ljud- och stavelselängd). Uttalet i österbottnisk och åländsk svenska ligger allmänt taget närmare ett sverigesvenskt uttal än det åboländska och nyländska uttalet, som i flera avseenden är mer påverkat av finskan. Detta gäller bland annat vokalkvaliteten och i viss mån intonationen.

Ett skriftspråksnära (s.k. vårdat) finlandssvenskt uttal har i allmänhet hög status också i Sverige, och det ses ofta som en relativt lättförståelig form av svenska inom det övriga Norden. Det förekommer därför knappast att någon finlandssvensk talare försöker efterlikna ett sverigesvenskt uttal för att detta skulle ha högre prestige. Framför allt gäller detta vissa centrala uttalsdrag som intonationen och uttalet av de enskilda vokalerna och konsonanterna.

Det finlandssvenska uttalet skiljer sig från det sverigesvenska på två i princip helt olika plan. Å ena sidan kan man tala om systematiska olikheter: avsaknaden av grav accent, annorlunda a-, u- och sje-ljud och så vidare. Å andra sidan är det fråga om olikheter så att säga inom ramen för ett gemensamt uttal, till exempel det finlandssvenska uttalet av enskilda ord som boxa med å-ljud, logisk med o-ljud, tredje med kort e och insekt med betoning på den senare stavelsen. Ofta är den sverigesvenska formen ett alternativ också i finlandssvenska – det är till exempel inte alls ovanligt att tredje uttalas med lång vokal.

2.2 Vokaler

Finlandssvenskan har samma uppsättning vokalfonem som sverigesvenskan, men olikheter förekommer i fråga om de enskilda vokalernas och vokalvarianternas kvalitet (ljudvärde) och i viss mån i fråga om vokalernas förekomst i enskilda ord (framför allt /o/ och /å/). Beskrivningen nedan gäller i första hand det vi känner till om å ena sidan Helsingforssvenska, å andra sidan språket i Stockholmsområdet, men i det stora hela har den giltighet för merparten av finlandssvenskan och sverigesvenskan – eller i varje fall centralsvenskt standardspråk.⁵

I fråga om vokalkvaliteten gäller framför allt följande:

Sverigesvenskan har en avsevärd kvalitetsskillnad mellan långt och kort u-ljud i till exempel ful och full. Det långa /u:/ ligger längre fram i munnen och uttalas som en rundad vokal mellan /y/ och /ö/, med ännu starkare läpprundning än dessa, medan det korta /u/ är en mellanvokal som fonetiskt ligger mellan det finlandssvenska /u/ och ett öppet ö-ljud. I finlandssvenska (bortsett från vissa varianter av österbottnisk svenska) är u-ljudet lika som kort och som långt: en sluten rundad mellanvokal mellan /y/ och /o/. En motsvarande skillnad föreligger i fråga om a-ljudet. I sverigesvenska närmar sig det långa a-ljudet ett öppet å-ljud, medan det korta – liksom både kort och långt a-ljud i finlandssvenska – är en öppen mellanvokal som i stort sett motsvarar finskans och till exempel tyskans a-ljud. Kort a i sverigesvenska kan dock ibland vara något mer ä-haltigt än i finlandssvenskan, finskan och tyskan.

De slutna vokalerna i, y, u och o har som långa i sverigesvenska ofta en konsonantisk slutfas (lite som /ij/, /yj/, /uw/, /ow/). I större delen av finlandssvenskan gäller detta inte (undantagen är återigen vissa varianter av österbottnisk svenska), och vokalerna uttalas alltså som långa monoftonger.

Uttalet av vokalerna e och ä har i de flesta varianter av finlandssvenska (särskilt i södra Finland) sammanfallit i andra ställningar än när vokalen är lång och står framför r i samma stavelse. Det innebär att man i uttalet skiljer mellan ord som era och ära, ber och bär, men inte mellan ord som veta och väta, rev och räv, sett och sätt eller verst (ryskt längdmått) och värst. Kort e och ä framför r som i det sista exemplet sammanfaller i svenskan alltid till ett ä-ljud, och också sammanfallet mellan kort e och ä i andra ställningar är rätt vanligt i många varianter av svenska. Sammanfallet mellan långt e och långt ä i annan ställning än framför r var tidigare vanligt i Stockholm och angränsande delar av östra Sverige (jfr övningen i den svenska versionen av My Fair Lady om den spanska räven som klev i säv och rev en annan räv). Särskilt yngre stockholmare gör emellertid numera en klar skillnad mellan de två ljuden. Någon motsvarande tendens har inte kunnat iakttas i finlandssvenskan. I finlandssvenska används normalt inte heller den halvöppna mellanvokalen [ə] för obetonat e, utan man använder antingen kort e i till exempel gosse eller, framför r i samma stavelse, ett ä-ljud som i kommer.

2.2.1 Uttal med o eller å?

En hel del ord har i finlandssvenska vanligen uttal med långt /o:/ men i sverigesvenska med långt /å:/. De flesta är lånord, många av dem från latinet – så kallade internationalismer. Hit hör bland annat anekdot, diod, dov, epok, idol, kupol, logisk, mikrofon, pedagog(isk), symbol(isk), telefon och tropisk. Det är egentligen två olika regler eller tendenser som här kommer i konflikt med varandra: å ena sidan regeln att bokstaven o som lång uttalas med o-ljud (som i person, ros och sol; jfr dock undantag som lova och sova), å andra sidan tendensen till å-ljud i många främmande ord i både sverigesvenska och finlandssvenska (analog, drog, kondor, monopol, symptom; jfr dock metod, ranson, votum m.fl. och ord på -sion och -tion). Varken i sverigesvenskan eller i finlandssvenskan kan man ange några klara regler för fördelningen mellan o-uttal och å-uttal. Det finns också ord där sverigesvenskan har o-uttal och finlandssvenskan alternativt har å-uttal (bonus, fokus, forum). I en del ord har sverigesvenskan tidigare haft o-uttal, men senare övergått till å-uttal, och i många fall råder vacklan.

Ett litet antal ord uttalas i sverigesvenska med kort /o/ och i finlandssvenska vanligen med kort /å/. Det gäller bland annat boxa(s) med avledningar, morsk och sosse (’socialdemokrat’). I fallet boxa(s) följer finlandssvenskan dels den långivande engelskan, dels den allmänna tendensen att uttala kort o som å.

Växlingen mellan /o/ och /å/ i sosse (båda förekommer också i Sverige, även om /o/ är vanligare) för oss in på frågan om växlingen mellan /o/ och /å/ i obetonad ställning som i hotell och brutto. Sosse återgår ju på socialdemokrat, och valet mellan /o/ och /å/ är väsentligen beroende av om man uppfattar den första vokalen i ordet social som /o/ eller /å/. Något problem är detta strängt taget inte, eftersom motsatsen mellan /o/ och /å/ inte är fonematisk (dvs. betydelseskiljande) i obetonad ställning. I själva verket använder många ett mellanting mellan /o/ och /å/ i ord som absolut, bohem, docent, fotograf, giro, problem och pyroman. Tendensen är dock klar: ett o-haltigt uttal är vanligare i sverigesvenskan och ett å-haltigt uttal vanligare i finlandssvenskan.

2.2.2 Farmaceut och neutrum

Det gamla uttalet av eu som /öj/ lever i svenskan kvar i namn som Creutz och Reuter, och som alternativ också i Preussen och preussisk. I finlandssvenska (särskilt i södra Finland) är det vanligt att också farmaceut, terapeut och propedeutisk uttalas med /öj/, och också uttalet /nöjtrum/ av neutrum förekommer vid sidan av /neutrum/. I de flesta andra ord uttalas eu som diftongen /eu/, till exempel euro, eutanasi, neuros. I sverigesvenska (där uttal med /öj/ inte förekommer annat än i namnen) känns diftongen /eu/ för många främmande, och ersätts i första hand av /ev/ som i /evro/ och /nevrå:s/). Framför det tonlösa t blir också v tonlöst och uttalet låter i finlandssvenska öron snarast som /ef/: /eftana’si:/, /farma’seft/, /tera’peft/, medan neutrum uttalas trestavigt /’ne:utrum/.

2.2.3 Svenskans och finskans vokaler

De största olikheterna mellan svenskans och finskans vokalsystem är att svenskans vokalfonem /u/ (som i ful och full) inte har någon motsvarighet i finskan, och att finskan inte som svenskan har en särskild, öppnare variant av /ö/ framför r. Men också i fråga om den fonetiska kvaliteten hos de övriga vokalljuden finns skillnader. Svenskans – särskilt sverigesvenskans – vokaler uttalas allmänt taget spändare och mer ”energiskt” än finskans. Vokalerna /i/, /y/, /o/ (motsvarande fi. u) och långt /e:/ och /å:/ (fi. o) har normalt ett mer slutet uttal i svenskan än i finskan. Bland annat i Helsingforssvenskan förekommer emellertid i viss mån ett av finskan påverkat uttal av framför allt långt /e:/, /y:/ och /å:/. I vissa andra varianter av svenska, särskilt åländska, förekommer relativt öppna ö-ljud också när vokalen inte följs av r. Sådana öppna ö-ljud förekommer delvis också i Sverige.

2.3 Konsonanter

Också i fråga om konsonanterna gäller att det finlandssvenska uttalet i jämförelse med det sverigesvenska dels uppvisar vissa äldre drag, dels uppenbarligen har påverkats av finskan. De viktigaste egenheterna är följande:

De tonlösa klusilerna p, t och k är helt eller delvis oaspirerade, det vill säga de följs inte i initial (och delvis i final) ställning av ett h-liknande ”explosionsljud” såsom i sverigesvenska och i de flesta andra germanska språk. De kan därför ibland låta som tonande klusiler för en sverigesvensk.

De flesta varianter av finlandssvenska (undantagen är åländska och sydösterbottniska och vissa varianter av åboländska) saknar de så kallade supradentala konsonanterna [ɳ ], [ʈ ], [ɖ ], [ʂ] och [ɭ ] som i sverigesvenskan motsvarar skriftens rt, rd, rn, rs och rl i till exempel kort, bord, barn, fors, porla. I stället används i finlandssvenska ett skriftenligt uttal med hörbart r följt av respektive konsonant. Ett undantag är r plus s som inte så sällan uttalas som ett supradentalt sje-ljud också i Nyland (t.ex. i fors och morse).

S-ljudet uttalas ofta något mindre spetsigt i finlandssvenskan än i sverigesvenskan, men klart mer spetsigt än i finskan.

Sje-ljudet i finlandssvenskan påminner närmast om engelskans och tyskans motsvarande ljud: en tonlös frikativa som bildas något längre bak i munnen och med bredare förträngning än /s/ (fonetiskt tecken [ʃ]), i motsats till det vanligaste sverigesvenska sje-ljudet som bildas med tungryggen mot mjuka gommen och med läpprundning (fonetiskt tecken [ɧ]). Genom att det finlandssvenska sje-ljudet bildas längre fram och utan läpprundning händer det att sverigesvenskar förväxlar det med sitt tje-ljud (se nedan), trots att det inte är samma ljud.

I tje-ljudet hörs i finlandssvenska normalt ett tydligt t-förslag, och ljudet är alltså vad man kallar en affrikata – i princip samma ljud som i engelskans church (fonetiskt tecken [tʃ]). Sverigesvenskan har däremot också här en frikativa, som fonetiskt kan beskrivas som en tonlös frikativa med tungbladet mot den bakersta delen av tandvallen och tungryggen mot hårda gommen (fonetiskt tecken [ɕ], i viss mån motsvarande ett tonlöst j) och som påminner om tyskans ich-laut även om det inte är samma ljud. Skillnaden mellan sje-ljud och tje-ljud består alltså i finlandssvenskan av att det senare har t-förslag, medan de två ljuden i sverigesvenskan är tonlösa frikativor med olika artikulationsställning. Finlandssvenskan använder vidare samma ljud i till exempel kila, match och portion, medan sverigesvenskan i det första fallet har sitt frikativa tje-ljud och i de senare orden t + sje-ljud. Vissa ord som i sverigesvenska normalt uttalas med tje-ljud uttalas i finlandssvenska oftast med k, till exempel keramik, kilo, kiosk, arkitekt.

Ett slags tonande parallell till tje-ljudet med t-förslag finns i merparten av det finlandssvenska språkområdet, där d framför j i till exempel djur och djärv är fullt hörbart.

Förbindelsen ng uttalas i finlandssvenska ofta som enbart [ŋ] också i många ord där sverigesvenskan normalt har [ŋg], till exempel bingo, distingerad, fungera, lingvist, tangera, tango. I vissa fall hörs g vanligen också i finlandssvenska, som i angora och singularis.

2.4 Kvantitet

I svenskan finns en kvantitetsregel som säger att varje betonad stavelse ska ha ett och endast ett långt ljud – antingen vokalen eller den efterföljande konsonanten – och att långa ljud förekommer bara i betonade stavelser, alltså stavelser med huvudbetoning eller bibetoning. Av de finska kvantitetstyperna tule, tuule, tulle, tulee, tuulle, tuulee, tullee och tuullee (olika former av verben tulla ’komma’ och tuulla ’blåsa’) finns alltså bara den andra och den tredje i sverigesvenskt uttal (som i håla och hålla). Men i fråga om kvantiteten skiljer sig finlandssvenskt vardagsuttal från sverigesvenskt uttal. Den viktigaste avvikelsen är förekomsten av så kallat kortstavigt uttal, alltså kort betonad vokal följd av ingen konsonant eller av kort konsonant i öppen stavelse (som i nu eller mina uttalade med kort betonad vokal, jfr finskans tule i exemplet ovan). Också skillnader som ligger inom ramen för kvantitetsregeln förekommer (jfr avsnitt 2.4.2).

2.4.1 Kortstavigt uttal

I finlandssvenska dialekter är kortstavigheten mycket vanlig, liksom den var i fornsvenskan. Men också i den icke-dialektala finlandssvenskan, särskilt i informellt tal, förekommer kortstavighet i ett ganska stort antal ord. Ofta handlar det om ord som vanligen är obetonade i satsen men i vissa fall kan betonas, som pronomen och prepositioner (du, mina, före, över; även i sammansättningar som föredrag och översätta). Andra typer är vissa ord som i standardspråket har vacklan mellan lång och kort vokal (t.ex. dregel, hyvel, mögel, positiv, stövel) eller där betoningen har förskjutits (effektiv, förutsätta, senap, skomakare, tobak – i dag uttalade med betoning på första stavelsen men tidigare med betoning på andra eller tredje stavelsen), förkortningar av ord med betoning på en senare stavelse (tele av telefon/telegraf, foto av fotografi) och lånord från både finskan och andra språk (kiva, sisu, dynamo, city, kamera, krapula). Också en del ord med dialektal eller lågspråklig prägel hör hit (flada, käring, spåra), liksom vissa vanliga ord där en av två konsonanter faller i vardagligt tal (hudan ’hurdan’, moron ’morgon’, viken ’vilken’).⁶ Dessutom är många ortnamn kortstaviga (Bågaskär, Hanaholmen, Kimito, Oravais, Tavastland).

Det kortstaviga uttalet har av tradition kraftigt motarbetats av språkvården. Hugo Bergroth varnade för det i Finlandssvenska (1917), och i Svensk uttalslära (1924) skriver han:

En allmän och obetingad anslutning till högspråket kan och bör däremot krävas i fråga om kvantiteten i starktonig öppen stavelse, och detta icke blott i offentligt föredrag, utan även i dagligt tal. Uttalet med helkort vokal + helkort konsonant i ord som hyvel, skovel, senap, måka m.fl. hör nämligen obestridligt till de fulaste och vulgäraste dragen i vårt språk.⁷

Mot bakgrunden av detta är det intressant att konstatera hur lite det finlandssvenska uttalet har förändrats i det här avseendet under de senaste hundra åren. Företeelsen är uppenbarligen starkt rotad i finlandssvenskan, och det har också visat sig att sverigesvenskar knappast lägger märke till det kortstaviga uttalet – de uppfattar det närmast som ett uttal med kort vokal plus lång konsonant. När ett kortstavigt uttal anses acceptabelt beror dels på sammanhanget, dels på det enskilda ordet. I vårdat offentligt tal (t.ex. i en nyhetssändning) är den professionella talaren ofta återhållsam. Uttal med kort vokal av ord som företag, genomföra, översätta och inte minst aderton, fara (verbet), hela, givi’ och sedan uppfattas av många som ovårdat, och kortstavigt uttal av ord som hagel, hederli’, ströming och tala uppfattas som klart dialektalt alternativt lågspråkligt. Däremot är det mer regel än undantag att vissa ord av främmande ursprung som ananas, city, foto, genitiv, kamera, kilometer, minimum och paragraf uttalas kortstavigt också i vårdat tal, liksom också finska lånord som kiva och sisu i den mån de används. Ortnamn som Hyvinge, Kimito, Oravais och Tavastland uttalas nästan undantagslöst kortstavigt. Det kortstaviga uttalet varierar med andra ord geografiskt, stilistiskt och socialt. Total avsaknad av kortstavighet är ovanligt och uppfattas inte som idiomatiskt om det är fråga om tal i ett mindre formellt sammanhang. Ett alltför rikligt bruk av kortstavighet i formella, speciellt i offentliga, sammanhang kan å andra sidan uppfattas som stillöst eller lågspråkligt. Exakt när kortstavigheten är ett neutralt språkdrag som knappast märks, och när det för åhöraren signalerar något om talaren och sammanhanget, går inte att slå fast. Acceptansen av kortstavigheten varierar också på olika håll.

2.4.2 Övriga kvantitetsdrag

I ett antal ord används i finlandssvenska vanligen ett uttal med lång vokal plus kort konsonant där sverigesvenskan har kort vokal plus lång konsonant, till exempel i dom(are), ensam, est(nisk), lots och tom, och ännu oftare gäller motsatsen: dolde, honung, hyvla, kedja, köpte, linje, midja, moln, ordna, rekord, räkna och tredje med flera uttalas ofta med kort betonad vokal i finlandssvenska medan de i sverigesvenska normalt har lång vokal. Detsamma gäller namn på -enius som i sverigesvenska uttalas med långt e men i finlandssvenska ofta med kort e och långt n (t.ex. Stenius), och adjektiv som europeisk och hebreisk.

En företeelse som framför allt tidigare har varit typisk för svenskan i de högre socialgrupperna i Helsingfors och Åbo (och därmed fungerat som en tydlig social markör) är de långa tonlösa konsonanterna efter lång vokal i ord som ropa, söka, veta, rusa, teater, bok, ros.⁸ I sverigesvenska är de tonlösa konsonanterna inte förlängda i lika hög grad som i den här formen av Helsingforssvenska, även om de ofta är längre än i vissa andra varieteter av finlandssvenska. I någon mån gäller detta också tonlösa konsonanter efter nasal och l som i blinka, dansa, lampa och välta.

2.5 Intonation

Det råder knappast några tvivel om att det är i fråga om intonationen som det finlandssvenska uttalet mest skiljer sig från det sverigesvenska (som givetvis också det uppvisar stor regional variation). Dels gäller det den mer monotona satsintonationen, som i många fall – särskilt på orter med finsk majoritet – förefaller att ha påverkats av finskan, dels och kanske framför allt handlar det om avsaknaden av så kallad musikalisk ordaccent. Sverigesvenskan skiljer mellan två typer av ordaccent, akut och grav. De två accenterna gör att man kan skilja mellan till exempel anden av det enstaviga and (uttalat med akut accent, dvs. en tontopp) och anden av det tvåstaviga ande (uttalat med grav accent, dvs. två tontoppar).

Finlandssvenskan, liksom de flesta andra europeiska språk, har bara en accenttyp, den akuta (ett undantag är västnyländska dialekter som fortfarande har bevarat motsättningen mellan akut och grav accent, till exempel i ringin som bestämd form av substantivet ring och ringin som imperativ pluralis av verbet ringa). Utmärkande för bland annat Helsingforssvenskan är vidare att tonkurvans topp vanligen befinner sig i början av den betonade stavelsen och att tonen därefter sjunker rätt brant, vilket kan leda till att slutet av ordet får ett svagt uttal. I praktiken har dock accentmotsättningen ingen eller i varje fall oändligt liten relevans för språkförståelsen i löpande tal.

2.6 Betoning

Normalt ligger betoningen i finlandssvenska på samma stavelse som i sverigesvenska. Den viktigaste strukturella skillnaden gäller vissa typer av sammansatta ord; dessutom finns det ett antal enskilda ord som i sverigesvenska har betoningen på första stavelsen och i finlandssvenska alltid eller alternativt på en senare stavelse, medan tendensen är den motsatta vid ett antal ord som slutar på -iv.

I sammansatta ord av typen aktiebolag, förhandsinställning, universitetsbokhandel och uttalsundervisning har det senare ledet (bolag, inställning, bokhandel, undervisning) i fristående uttal betoning på första stavelsen och uttalas i sverigesvenska med grav accent. Sådana sammansatta ord uttalas i sverigesvenska med huvudbetoning på det första ledet och stark bibetoning på den sista ”betoningsbara” stavelsen i det sista sammansättningsledet: ’aktiebo,lag, ’förhandsin,ställning, ’lågin,komst, ’låginkomstut,redning, universi’tetsbok,handel, ’uttalsunder,visning. I finlandssvenska däremot behåller vanligen varje led sin betoning också i sådana här sammansättningar. På finlandssvenska säger man alltså: ’aktie,bolag, ’förhands,inställning, universi’tets,bokhandel, ’uttals,undervisning, ’låg,inkomst, ’låg,inkomst,utredning.

Ett ord som statsrådslag kan alltså i finlandssvenska – men inte i sverigesvenska – betonas på två olika sätt beroende på om det är en lag om statsråd (’statsråds, lag) eller ett rådslag mellan stater (’stats, rådslag). Skillnaden mellan sverigesvensk och finlandssvensk betoning i sådana ord hänger uppenbarligen intimt samman med den grava accenten i sverigesvenskan. Å andra sidan förekommer motsvarande betoningsmönster åtminstone som alternativ också i en del ord i finlandssvenskan, framför allt när sammansättningens andra led har en preposition eller motsvarande som förled som i ’hundut, ställning, ’lättill, gänglig och ’tvättin, rättning, men också i till exempel ’vårdag, jämning.

Ett antal enskilda ord som i sverigesvenska betonas på första stavelsen har i finlandssvenska vanligen eller i varje fall ofta betoning på en senare stavelse. Hit hör till exempel alibi, antagligen, budget, gluten, insekt, klematis, löjtnant, makrill, märkvärdig, tillräcklig och ursäkta. Tendensen verkar i varje fall vara den att betoningen också i finlandssvenska allt oftare läggs på första stavelsen enligt sverigesvenskt mönster, bland annat i ord som alldeles, arbeta(re), egendomlig, fullständig, förolyckas, kungörelse, plattform, självständig, uppmärksam och ålderdomlig och i namnet Österbotten.

Ord på -iv har i svenskan ibland slutbetoning och ibland huvudbetoning på första stavelsen. På första stavelsen betonas i både sverigesvenska och finlandssvenska bland annat aktiv, genitiv, passiv, progressiv och relativ, och på slutstavelsen bland annat direktiv, motiv, (substantivet) offensiv, perspektiv och recitativ. De allra flesta har alternativt betoning på första eller sista stavelsen, och i de fallen verkar finlandssvenskan ha en starkare tendens än sverigesvenskan att flytta betoningen till första stavelsen, till exempel i adjektiven alternativ, definitiv, destruktiv, effektiv, fakultativ, innovativ och korporativ. Också i flera ord som i sverigesvenskan nästan alltid betonas på slutstavelsen förekommer ofta betoning på första stavelsen i finlandssvenska, bland annat i adjektiven administrativ, exekutiv, generativ, meditativ och presumtiv och substantivet alternativ. I många fall leder detta till ett kortstavigt uttal i finlandssvenskan – man uttalar till exempel definitiv, effektiv, generativ och presumtiv med kort e följt av kort konsonant trots att betoningen ligger på första stavelsen (jfr avsnittet ovan om kvantitet).

Måttord på milli-, centi-, deci- och kilo- som milligram, deciliter och kilometer uttalas vanligen i sverigesvenska med betoning på det senare ledet, medan betoningen i finlandssvenskt uttal oftast ligger på förledet. Också detta leder normalt till kortstavigt uttal av orden på deci- och kilo-. En förskjutning av betoningen till första stavelsen är i finlandssvenska också vanlig i ett stort antal adjektiv som inleds med det negerande latinska prefixet in- (med variantformer): inkompetent, illojal, impopulär, irrationell, intolerant. I sverigesvenska uttalas dessa med betoning på samma stavelse som de motsvarande icke negerade kompetent, lojal och så vidare.

2.7 Kastade, huset och skulle

Utelämnande av preteritumändelsen -de i till exempel kastade, supinumändelsen -t i kastat och den bestämda neutrumändelsen -t i huset har tidigare varit en allmän företeelse i centralsvenskt, norrländskt och finlandssvenskt talspråk. Under påverkan av skriften (och av uppläst språk i t.ex. radio och tv) har ändelserna i synnerhet i det centrala Sverige börjat komma tillbaka i talspråket sedan senare hälften av 1900-talet, och det är nu regel snarare än undantag att de hörs också i vardagligt språk. Det gäller framför allt neutrumändelsen -t i till exempel golvet, huset och universitetet, men också de verbala ändelserna. I finlandssvenskt språkbruk har en liknande utveckling av någon anledning inte skett. Även i mer formell stil, som i nyhetsuppläsningar, är det vanligt att ändelserna inte uttalas. I synnerhet i kombination med r-bortfall eller svagt uttalat -r i presens kan ändelsebortfallet i undantagsfall leda till formsammanblandningar och missförstånd: både kasta, kastar, kastade och kastat kommer att uttalas /kasta/.

Orden inte, måste och skulle hör till klassikerna när man diskuterar finlandssvenskt uttal. I dagligt tal är det inte många finlandssvenskar som uttalar de fulla formerna av dessa, utan man säger int’, måst’ och sku’, åtminstone för det mesta. Till samma kategori kan också räknas satt’ för satte. Ju högre stilnivån är, desto större blir i varje fall sannolikheten för de oförkortade formerna. Särskilt i mer formell stil och i vårdat tal brukar kortformerna ofta undvikas, åtminstone av språkligt medvetna talare.

Här kan också nämnas att ett skriftenligt uttal av är och och (med hörbar slutkonsonant), som numera är relativt vanligt i vissa former av sverigesvenska, är ytterst sällsynt i finlandssvenska.

2.8 Fasta drag, variation och anpassning

Genomgången ovan har visat att det finns allmänt finlandssvenska uttalsdrag som ligger mer eller mindre fasta och sådana som kan variera beroende på sammanhanget. Också i ett skriftspråksnära talspråk av standardtyp förekommer variation till exempel av stilistiskt slag. Till de mer eller mindre fasta dragen hör systematiska olikheter i jämförelse med sverigesvenskan. Det är till exempel fråga om avsaknaden av grav accent, avvikande vokalkvalitet för a- och u-ljuden, sje- och tje-ljudet m.m. En finlandssvensk talare kan i regel inte imitera sverigesvenska uttalsdrag av den här typen och försöker inte heller göra det. Till de drag som varierar hör uttalsvarianter som är bekanta för finlandssvenska talare och som talaren kan välja mellan. Kortstaviga ord kan uttalas i enlighet med kvantitetsregeln, ord kan betonas som i sverigesvenska, preteritum- och supinumändelser kan läggas till, dj- kan uttalas som j utan d-förslag etc. Vissa uttalsdrag som av många uppfattas som sverigesvenska förekommer också regionalt i finlandssvenska – till exempel supradentala konsonanter används särskilt i Sydösterbotten, på Åland och i delar av Åboland.

Om och när talarens val faller på ett uttal som är gemensamt för finlandssvenska och sverigesvenska så hamnar det så att säga inte utanför ramen för ett genuint finlandssvenskt uttal. Det kan flyta in i sammanhanget, men det kan också sticka ut och uppfattas som överdrivet korrekt. Det kan handla om ett medvetet val eller en omedveten anpassning till ett uttal som upplevs som lämpligt för ett visst sammanhang. Orsakerna kan vara många; en viktig sådan är säkert talsituationens grad av formalitet.

Det finlandssvenska uttalet kan alltså variera i finlandssvenska sammanhang som en följd av något man kan kalla en stilistisk glidning. Det kan också variera i mötet med en sverigesvensk då en finlandssvensk talare omedvetet eller medvetet närmar sig den andra partens varietet. Den medvetna anpassningen gäller säkert främst ordförrådet, men också uttalet kan åtminstone omedvetet beröras. Också här är det fråga om en glidning, även om den inte är stilistiskt betingad. Olika individer väljer att röra sig olika mycket eller inte alls på en skala mellan det finlandssvenska och det sverigesvenska uttalet.⁹

Skillnaderna mellan ett sverigesvenskt och ett finlandssvenskt uttal är tydliga och många, samtidigt som de är försumbara i kommunikativt hänseende. De är inte heller märkligare än den uttalsvariation som förekommer i andra pluricentriska språk. Engelsktalande hör om samtalspartnern kommer från England, Irland, USA, Australien, Nya Zeeland eller Kanada, tysktalande vet om den andra kommer från Tyskland, Österrike eller Schweiz, spansktalande kan skilja mellan europeisk och sydamerikansk spanska, fransktalande mellan europeisk och kanadensisk franska. Konstigare än så är det inte, vilket inte hindrar att iakttagelser av uttalsvanor i svenskan här och svenskan där är intressanta både för språkbrukare och för språkvetare. Man behöver inte vara fonetiker för att kunna placera en finlandssvensk på kartan.

Litteratur

Bergroth, Hugo 1917/1928: Finlandssvenska. Handledning till undvikande av provinsialismer i tal och skrift. Helsingfors: Schildt. 2 uppl: författarens förlag.

Bergroth, Hugo 1924: Svensk uttalslära, med särskilt beaktande av skiljaktigheterna mellan det finländska och det högsvenska ljudskicket. Helsingfors: Söderström.

Bruce, Gösta 2010: Vår fonetiska geografi. Om svenskans accenter, melodi och uttal. Lund: Studentlitteratur.

Ivars, Ann-Marie 2015: Dialekter och småstadsspråk. Svenskan i Finland – i dag och i går I:1. SSLS 798. Helsingfors.

Kuronen, Mikko 2000: Vokaluttalets akustik i sverigesvenska, finlandssvenska och finska. Akademisk avhandling. Studia Philologica Jyväskyläensia 49. Jyväskylä: Jyväskylä universitet.

Kuronen, Mikko & Kari Leinonen 2010: Svenskt uttal för finskspråkiga. Teori och övningar i finlandssvenskt och rikssvenskt uttal. Tammerfors: Juvenes Print – Tampereen Yliopistopaino.

Leinonen, Kari 2004: Finlandssvenskt sje-, tje- och s-ljud i kontrastiv belysning. Jyväskylä studies in humanities 17. Jyväskylä: Jyväskylä universitet.

Leinonen, Therese 2013: Phonetic quantity as a social marker in urban Finland Swedish. I: Ch. Gooskens & R. van Bezooijen (eds.), Phonetics in Europe. Frankfurt: Peter Lang GmbH. S. 181–204.

Reuter, Mikael 1971: Vokalerna i finlandssvenskan. En instrumentell analys och ett försök till systematisering enligt särdrag. I: Festskrift till Olav Ahlbäck. SNF 58. SSLS 446. Helsingfors. S. 240–249.

Reuter, Mikael 1977: Finlandssvenskt uttal. I: Björn Pettersson & Mikael Reuter (red.), Språkbruk och språkvård. Helsingfors: Schildt. S. 19–45.

Reuter, Mikael 1980: Kortstavighet i Helsingforssvenskan. I: Festskrift till Carl-Eric Thors. SNF 62. SSLS 490. Helsingfors. S. 222–233.

Reuter, Mikael 1982: Kvantitet i Helsingforssvenskan. Opublicerad licentiatavhandling. Helsingfors: Helsingfors universitet.

Reuter, Mikael 2014: Så här ska det låta. Om finlandssvenska och språkriktighet. Vasa: Scriptum.

Röst och språk 2006. Helsingfors: Rundradions svenska språknämnd, jämte Svenska Yle.

Noter

1.De finlandssvenska dialekterna och svenskan i ett antal mindre städer skildras av Ann-Marie Ivars i volym I:1.

2.Språköar kallas ett antal finskspråkiga orter med livaktig svenskspråkig minoritet som bl.a. upprätthåller en skola med svenska som undervisningsspråk. Se Henricson kapitel 7 i denna volym.

3.Se t.ex. Röst och språk 2006.

4.Kapitlet bygger dels på Reuter 1971, Reuter 1977, Reuter 1980 och Reuter 1982, dels på avsnittet om uttal i Reuter 2014. Finlandssvenskt uttal behandlas också av Bergroth 1924 och 1917/1928. Olika drag i finlandssvenskt uttal har beskrivits i bl.a. Kuronen 2000, K. Leinonen 2004, Kuronen & Leinonen 2010 och Bruce 2010.

5.Det finlandssvenska skriftspråksnära talspråkets regionala variation är ännu mycket litet utforskad. I volym I:1 behandlar Ivars ett antal småstadsspråk, och hon berör då varianter av finlandssvenskt standardspråk. I denna volym ger T. Leinonen i kapitel 3 exempel på hur tre språkdrag varierar i de s.k. regionhuvudstäderna Vasa, Åbo, Mariehamn och Helsingfors.

6.Ungefärliga betydelser är kiva ’skoj’, ’kul’, sisu ’kampvilja’, krapula ’baksmälla’, flada ’grund infjärd’, spåra ’spårvagn’.

7.Bergroth 1924 s. 59.

8.Reuter 1982; T. Leinonen 2013.

9.När och varför finlandssvenska talare väljer allmänsvenska uttalsvarianter, och hur medvetet valet är, har ingen undersökt. Hur finlandssvenskar som lever i Sverige resonerar kring sin anpassning till sverigesvenskan, och vilka reaktioner anpassningen väcker i hemlandet, beskrivs av Tandefelt i kapitel 9 i denna volym. Ingen har heller undersökt om och hur sverigesvenskar som är bosatta i Finland anpassar sig till finlandssvenskan. Otänkbart är det inte. Vi vet inte heller hur ofta det förekommer att individer med rötter i bägge länderna behärskar bägge standardvarieteterna och växlar mellan dem beroende på situation och samtalspartner.

3

Therese Leinonen

Exempel på variation
och förändring i större
städers språk

Många typiska drag för finlandssvenskan är, så som beskrivs i kapitel 2 i denna volym, relativt stabila. Men det finns också drag som tidigare ansetts typiska för finlandssvenskan som är stadda i förändring och drag där gradvisa skillnader förekommer mellan regionerna. Här beskrivs tre sådana drag. Att just dessa tre drag beskrivs beror dels på att alla tre visar på en pågående förändring, dels på att tidigare forskare har behandlat dessa språkdrag vilket möjliggör diakrona jämförelser.¹

Beskrivningen bygger på analyser av material insamlat i projektet Spara det finlandssvenska talet under åren 2005–2008.² För beskrivningen undersöktes språkbruket hos talare från städerna Helsingfors (8 äldre och 9 yngre talare), Åbo (6 äldre och 8 yngre), Mariehamn (2 äldre och 4 yngre) och Vasa (6 äldre och 4 yngre), dvs. de fyra s.k. regionhuvudstäderna.³ De flesta av de äldre talarna är födda på 1940-talet medan största delen av de yngre talarna är födda på 1980-talet.

Inom större städer finns oftast språkliga skillnader också utöver åldersbetingade – det kan t.ex. handla om skillnader mellan olika stadsdelar eller mellan olika sociala skikt. Antalet talare i materialet är för litet för en analys av denna typ av språkliga skillnader. Överlag är materialet för litet för långtgående slutsatser. Beskrivningen ger alltså närmast en grov fingervisning om skillnader mellan städerna och utvecklingstendenser inom dem.

3.1 De och dem

I talspråket i Sverige används nästan uteslutande formen dom för skriftspråkets de och dem. Skriftens skillnad mellan de som subjektsform och dem som objektsform för tredje personens personliga pronomen i plural saknas alltså i talspråket.⁴ I standardfinlandssvenskan, dvs. språket bland högutbildade i t.ex. Helsingfors och Åbo, har man såsom i skriften gjort skillnad mellan de båda formerna: de uttalas di och dem har även i talspråket formen dem.⁵ Också i de mindre städerna i södra Finland har subjektsformen di i regel använts av högutbildade medan enhetsformen dom för både subjekt och objekt varit vanlig hos talare med lägre utbildningsnivå.⁶ I landsbygdsdialekterna i södra Finland (dvs. Åland, Åboland och Nyland) är formen dom den vanligaste för både subjekt och objekt, medan uttalet di för de förekommer i österbottniska dialekter (utom i sydligaste Österbotten).⁷

Ahlbäck förutspådde redan 1956 att användningen av dom antagligen skulle komma att öka i Finland eftersom formen har stöd både i sverigesvenskan och i dialekterna på landsbygden som omger Helsingfors och Åbo. Men i en sociolingvistisk analys av Helsingforssvenskan kunde Nyholm konstatera att di på 1970-talet fortfarande var prestigeformen medan dom framför allt användes av talare i lägre socialgrupp, där många var inflyttade från den nyländska landsbygden.⁸

Figurerna 3.1 och 3.2 visar den procentuella fördelningen i Spara talet-materialet från de fyra städerna.⁹ Figur 3.1 visar fördelningen för skriftspråkets de. Det finns några enstaka belägg på uttalet de (så få att de knappt syns i staplarna), men vanligen är uttalet antingen di eller dom. Staplarna visar både på en geografisk och på en åldersmässig variation. I Mariehamn förekommer uttalet di inte alls. I de tre övriga städerna är di vanligare bland äldre talare än bland yngre. Ovanligast är formen dom bland de äldre talarna från Vasa – i denna grupp finns bara ett enda belägg på dom.

Figur 3.1. Stapeldiagram över de.

Figur 3.2 visar fördelningen för dem. Fördelningen är liknande som för de, med den högsta andelen dom i Mariehamn och den lägsta i Vasa, samt högre andelar dom bland yngre än bland äldre talare. Uttalsvarianten döm har tidigare ansetts dialektfärgad och lågspråklig.¹⁰ Uttalet förekommer framför allt i Helsingfors och Vasa, men döm är betydligt ovanligare än dem. För skriftens dem används även varianten di ibland i talspråket, såsom ses i figuren. Detta kan ske när objektet inleder en sats (t.ex. di minns man jettebra ’dem minns man jättebra’), och verkar vara vanligast i Vasa.

Materialet pekar mot en övergång från separata subjekts- och objektsformer till enhetsformen dom i de finlandssvenska regionhuvudstäderna. Förändringen kan ses såväl i skenbar tid i det aktuella materialet som i real tid i jämförelse med Nyholms Helsingforsundersökningar från 1970-talet.¹¹ På 2000-talet är dom betydligt vanligare hos yngre än hos äldre personer, och i Helsingfors använder unga personer på 2000-talet dom oftare än unga personer gjorde på 1970-talet.

Det finns en klar skillnad mellan de fyra städerna. För Mariehamns del finns varianten di inte belagd i stadsspråket varken i detta material eller tidigare. De få beläggen på objektsformen dem i Mariehamn kan bero på inflytande från skriftspråket. De tre övriga städerna visar alla ett liknande mönster där varianterna di, dem, döm och dom förekommer sida vid sida, men där andelen dom ökar med sjunkande ålder. Formen döm är relativt ovanlig men förekommer i alla tre städerna i synnerhet bland de äldre. Medan förändringen i Åbo och Helsingfors verkar ske ungefär samtidigt, ligger Vasa något efter och har alltså lägre andelar dom i båda åldersgrupperna än Åbo och Helsingfors.

Figur 3.2. Stapeldiagram över dem.

Detta språkdrag visar på en förändring där finlandssvenskan blir mer lik sverigesvenskan. Förändringen kan inte bero på inflytande från skriftspråket eftersom formen dom används ytterst sparsamt i skrift både i Sverige och i Finland. Uttalet di är ett arkaistiskt drag i finlandssvenskan; motsvarande språkförändring till enbart dom i talspråket skedde betydligt tidigare i Sverige. I södra Finland kan inflytande både från dialekterna och från sverigesvenskan ses som drivande krafter i språkförändringen. I Vasa har dialekterna kanske snarare bromsat upp utvecklingen eftersom staden omges av landsbygd där dialekterna traditionellt upprätthållit skillnaden mellan subjektsform och objektsform. Men också i Vasa verkar dom vara på väg in i talspråket. Modell för förändringen i Vasa kan vara antingen sverigesvenskan eller en överregional finlandssvenska, eller båda.

3.2 Se och tre

Enligt Ahlbäck¹² var uttal med i-vokal tidigare det normala uttalet av orden se och tre i både dialekterna och standardspråket. I Spara talet-materialet insamlat i början av 2000-talet lever i-uttalet kvar, men det ser ut att minska. Figur 3.3 visar att i-uttal används i alla fyra städer och i bägge åldersgrupper, men i-uttalet är ovanligare bland yngre än bland äldre personer i alla städer utom Vasa.¹³ I Vasa är andelen i-uttal överlag högst och i Vasa råder ingen egentlig skillnad mellan äldre och yngre personer.

Ser man närmare på variationen, finns det en skillnad mellan de båda orden se och tre. Ser du används ofta som diskursmarkör och har då oftast uttalet sidu. Men även om man bortser från beläggen på ser du som diskursmarkör är i-uttalet vanligare i olika former av se än i tre.

Uttalen si: och tri: har tidigare varit vanliga också i Sverige både i dialekter och i stadsspråk. Det bevarade i-uttalet är alltså ett arkaistiskt drag i finlandssvenskan. Materialet insamlat i början av 2000-talet tyder på att även detta arkaistiska drag (precis som di/dem ovan) håller på att ersättas av det standardsvenska uttalet. Här kan det vara både skriftbilden och sverigesvenskt talspråk som utövar inflytande på finlandssvenskan.

Figur 3.3. Stapeldiagram över andelen i-uttal i orden se och tre.

3.3 Kvantitet

Ett drag som tidigare ansetts typiskt för svenskan i de högre socialgrupperna i Helsingfors och Åbo är de långa tonlösa konsonanterna efter lång vokal. Uttalet av ord som ropa, söka, veta, rusa, teater, bok och ros kan ges som exempel. Uttalsdraget har fungerat som en tydlig social markör.¹⁴ I sverigesvenska är de tonlösa konsonanterna inte förlängda i lika hög grad som i den här formen av Helsingforssvenska. I Österbotten samt på landsbygden i södra Finland är konsonanterna avsevärt kortare än i både Helsingforssvenska och sverigesvenska.¹⁵ Det rurala finlandssvenska uttalet avviker klart mer från det sverigesvenska uttalet än vad det helsingforssvenska uttalet gör.

Detta drag som dels varit en social markör inom Helsingfors, dels skilt Åbo- och Helsingforssvenskan från svenskan på mer rurala orter, verkar nu vara statt i förändring. För att analysera hur uttalet skiljer sig mellan och inom de fyra städerna Helsingfors, Åbo, Mariehamn och Vasa mättes vokal- och konsonantlängden i tvåstaviga ord av denna typ hos talarna i Spara talet-materialet.¹⁶

Figurerna 3.4 och 3.5 visar vokallängd respektive konsonantlängd i sekunder i de fyra städerna och två åldersgrupperna. Den svarta bollen visar medellängden för varje talargrupp, medan strecken visar hur mycket variation det finns inom gruppen. Man ser en viss skillnad mellan grupperna. Bland de äldre talarna är t.ex. vokallängden lite längre i Vasa än i Helsingfors och Åbo, medan konsonantlängden är lite kortare.

Figur 3.4. Vokallängd i V:C-sekvenser.

Både vokal- och konsonantlängd skiljer sig alltså åt mellan grupperna och skillnaden blir riktigt tydlig först när man ser på vokal- och konsonantlängd tillsammans. Detta åskådliggörs i figur 3.6 som visar förhållandet mellan vokal- och konsonantlängd. Om vokalen och konsonanten uttalas lika långa blir det relativa värdet 1. Om vokalen däremot är längre än konsonanten blir förhållandet större än 1, och om konsonanten är längre än vokalen är förhållandet mindre än 1. Bland en stor del av de äldre talarna från Helsingfors och Åbo är det relativa värdet nära 1, dvs. vokalen och konsonanten uttalas i själva verket ungefär lika långa. Bland de äldre talarna i Vasa är förhållandet ett helt annat. Det relativa värdet är klart större än 1 och vokalen är alltså mycket längre än konsonanten. De äldre talarna från Mariehamn är endast två till antalet, men deras värden ligger närmare Vasa än Helsingfors och Åbo. I Helsingfors är den individuella variationen bland de äldre talarna mycket stor, och det finns enstaka Helsingforsbor vars relativa värden är lika höga som de från Vasa.¹⁷

Ser man till de yngre talarna blir bilden en annan. De yngre talarna i Helsingfors har ett likartat uttal som de flesta äldre talarna i Helsingfors, och också i Vasa är uttalet ganska lika för de yngre som för de äldre. I Åbo finns det däremot en stor skillnad mellan äldre och yngre. Det finns unga talare i Åbo som uttalar vokalen och konsonanten ungefär lika långa (relativa värden kring 1), men det finns också talare som uttalar vokalen upp till dubbelt så lång som konsonanten (relativa värden kring 2). Medelvärdet för de unga talarna i Åbo ligger närmare medelvärdet för Vasa än medelvärdet för Helsingfors. Den stora variationen inom gruppen unga Åbobor tyder på att det handlar om en pågående språkförändring i Åbo. De unga talarna från Mariehamn har värden som liknar dem från Helsingfors.

Figur 3.5. Konsonantlängd i V:C-sekvenser.

Figur 3.6. Förhållandet mellan vokallängd och konsonantlängd i V:C-sekvenser.

Språkförändringen i Åbo ser ut att leda till en uttalsskillnad mellan Åbosvenskan och Helsingforssvenskan. Förändringen kan eventuellt tolkas som att språket i huvudstadsregionen inte (längre) ses som norm av finlandssvenskar från alla regioner, åtminstone inte vad gäller detta språkdrag.

I Mariehamn verkar utvecklingen vara motsatt den i Åbo. Här kan det vara bra att komma ihåg att det ”rurala” finlandssvenska uttalet, med betydligt kortare konsonant än vokal, tydligt avviker från det sverigesvenska uttalet. Det sverigesvenska inflytandet är stort på Åland, och möjligen har uttalet på Åland utvecklats mer i riktning mot sverigesvenskan. På motsvarande vis skulle förändringen i Åbo också, om den fortsätter i samma riktning, inte bara innebära en större uttalsskillnad i förhållande till Helsingforssvenska utan också en större uttalsskillnad än tidigare i förhållande till sverigesvenska.

3.4 Sammanfattning

De tre språkdrag som analyserats är drag som antingen ansetts typiska för svenskan i Finland (di och dem, si: och tri:) eller som fungerat som social och regional markör (kvantitet). Sammantaget kan man säga att vad gäller de arkaistiska dragen di och dem samt si: och tri: verkar dessa hålla på att förlora fästet i de finlandssvenska regionhuvudstäderna, och finlandssvenskan närmar sig på dessa punkter sverigesvenskan. Huruvida det handlar om direkt inflytande från sverigesvenskt talspråk eller om en inom-finlandssvensk utveckling går ändå inte att avgöra. I södra Finland är dom den vanliga formen i dialekterna, och att dom vinner insteg i Åbo och Helsingfors kan således ha med inflyttning från den omkringliggande landsbygden att göra. Uttalen se och tre stöds av skriftbilden, och i dessa fall kan det alltså handla om ett rent läsuttal.

Ser man på alla tre språkdragen tillsammans kompliceras bilden ytterligare. Det finns några få talare i materialet som aldrig använder vare sig dom eller i-uttal av se och tre. Samtliga är högutbildade, äldre talare och tre av dem arbetar eller har arbetat inom utbildningsväsendet. Det handlar alltså om personer som antagligen är mycket medvetna om sitt språkbruk och som representerar det som (åtminstone tidigare) setts som finlandssvensk standard. Talarna från Åbo och Helsingfors i denna grupp har dessutom kvantitetsvärden klart under 1 (dvs. längre konsonant än vokal) och använder alltså det uttal som har setts som prestigeuttalet i Åbo och Helsingfors. I gruppen finns också en högutbildad Vasainformant. Denne använder standardvarianterna di och dem samt se och tre, men skiljer sig klart från de sydfinländska informanterna i fråga om kvantitet: vokalerna är nästan dubbelt så långa som konsonanterna.

Av de informanter som i stor utsträckning använder såväl si: och tri: som di och dem är de allra flesta äldre talare med lägre utbildningsnivå från Vasa. Dessa äldre Vasabor använder i stor utsträckning även andra dialektala drag som ti som infinitivmärke och he för det. Denna typ av dialektala drag har tidigare hört till lågspråket i Vasa, och bland de äldre talarna i det aktuella materialet kan man se att det finns ett samband mellan språkbruk och utbildningsnivå. Bland de yngre Vasainformanterna har däremot inte bara uttalet si: och tri: en stor utbredning, utan också drag som ti och he används i viss utsträckning också av högutbildade. Denna typ av drag är inte speciellt starkt markerade utan hör sedan gammalt inte bara till dialekterna utan också till lokala stadsmål (som Kaskö och Kristinestad).¹⁸ I Vasa tjänar de tydligen som lokala identitetsmarkörer.¹⁹

Ytterligare en grupp av talare utgör de som uttalar se och tre med e men till övervägande del använder dom i stället för di/dem. I denna grupp finns yngre personer från Mariehamn, Åbo och Helsingfors. Mycket tyder på att framtidens finlandssvenska standardspråk kommer att sakna i-uttal i se och tre och att enhetsformen dom kommer att ha ersatt separata subjekts- och objektsformer av pronomenet. I Åbo och Helsingfors har förändringen i till e inletts tidigare och e-uttalet är vanligt också bland de äldre informanterna. Förändringen till dom är en nyare utveckling, och skillnaden mellan äldre och yngre informanter är särskilt tydlig för dom-variabeln i Helsingfors.

Kvantitetsvariabeln uppvisar den största variationen mellan städerna, och variationen är stor också inom varje stad. Den stora variationen gör det svårt att förutspå utvecklingsriktningen. Klart är i alla fall att det uttal som tidigare varit prestigeuttalet och som finns hos flera av de högutbildade, äldre talarna i Åbo och Helsingfors ännu i början av 2000-talet, inte längre självklart ses som normuttal. Bland de yngre talarna visar det sig att kvinnornas värden är mindre extrema än männens, dvs. skillnaderna mellan städerna är mindre om man bara ser på de unga kvinnornas kvantitetsvärden än om man ser på både kvinnor och män. I moderna västerländska samhällen leds språkutvecklingen oftast just av unga kvinnor. Om så är fallet även i den aktuella kontexten kanske uttalet så småningom kommer att stabiliseras kring en ganska neutral uttalsvariant där vokalerna och konsonanterna varken upplevs som påfallande långa eller som påfallande korta.

Litteratur

Ahlbäck, Olav 1956: Svenskan i Finland. Skrifter utgivna av Nämnden för svensk språkvård 15. Stockholm: Svenska bokförlaget.

FO = Ordbok över Finlands svenska folkmål. Helsingfors: Forskningscentralen för de inhemska språken, jämte SLS. 1976–.

Ivars, Ann-Marie 1996: Stad och bygd. Finlandssvenska stadsmål i ett regionalt och socialt perspektiv. FMS 37.

Ivars, Ann-Marie 2015: Dialekter och småstadsspråk. Svenskan i Finland – i dag och i går I:1. SSLS 798. Helsingfors.

Ivars, Ann-Marie & Lisa Södergård 2007: Spara det finlandssvenska talet. I: T. Arboe (red.), Nordisk dialektologi og sociolingvistik. Århus: Peter Skautrup Centret for Jysk Dialektforskning. S. 202–206.

Ivars, Ann-Marie & Lisa Södergård 2009: Spara det finlandssvenska talet – Slutrapport. Doria: SLS elektroniska publikationsarkiv. http://urn.fi/URN:NBN:fi-fe201004191691.

Leinonen, Therese 2015: Talet lever! Fyra studier i svenskt talspråk i Finland. SNF 86. SSLS 796. Helsingfors.

Nyholm, Leif 1976: Formväxling i Helsingforssvenskan. En studie i intervjuspråk. FUMS Rapport 44. Uppsala: Uppsala universitet.

Nyholm, Leif 1984: Svenskt stadsmål i Helsingfors. Meddelanden från Institutionen för nordiska språk och nordisk litteratur vid Helsingfors universitet B:8.

Rabb, Viveca 2015: Standard eller dialekt? Några nedslag i modern Vasasvenska. I: H. Lönnroth & L. Laukkanen (red.), Vasa som språkgemenskap. Perspektiv på den tvåspråkiga stadens flerspråkighet. Vaasan yliopiston julkaisuja. Tutkimuksia 304. Språkvetenskap 49. Vasa. S. 24–40.

Reuter, Mikael 1977: Finlandssvenskt uttal. I: B. Pettersson & M. Reuter (red.), Språkbruk och språkvård. Helsingfors: Schildt. S. 19–45.

Reuter, Mikael 1982: Kvantitet i Helsingforssvenskan. Opublicerad licentiatavhandling. Helsingfors: Helsingfors universitet.

Schaeffler, Felix 2005: Phonological quantity in Swedish dialects – Typological aspects, phonetic variation and diachronic change. PHONUM 10. Umeå: Umeå University.

Noter

1.Se Leinonen 2015.

2.I Spara talet-projektet (Ivars & Södergård 2007; 2009) gjordes inspelningar med både äldre och yngre personer som intervjuades antingen enskilt eller parvis. Genom att jämföra de äldre talarnas språkbruk med de yngre talarnas kan man få en antydan om åt vilket håll språkutvecklingen är på väg. Stilnivån i intervjuerna har karaktären av informellt samtal, men det faktum att intervjuerna spelades in kan naturligtvis ha gjort att talsituationen känts ganska formell åtminstone för en del av informanterna.

3.Antalet inspelningar står i förhållande till invånarantalet i städerna, vilket förklarar att det finns flest talare från Helsingfors och minst från Mariehamn.

4.Dom är ursprungligen en gammal dativform som spridit sig till alla funktioner.

5.Ahlbäck 1956 s. 41; Reuter 1977 s. 37–38.

6.Ivars 1996.

7.Ahlbäck 1956 s. 41; FO.

8.Nyholm 1976 s. 36; 1984 s. 41.

9.Sammanlagt ingår 1 518 belägg på orden i analysen och från var och en av de 48 talarna finns kring 30 belägg.

10.Ahlbäck 1956 s. 45.

11.Nyholm 1976; 1984.

12.Ahlbäck 1956 s. 37.

13.Det totala antalet belägg i materialet är 373 och varje talare har i genomsnitt 8 belägg.

14.Reuter 1982. Se även kapitel 2 i denna volym.

15.Schaeffler 2005.

16.I ett ord som söka mättes alltså längden på vokalen ö (V:) och konsonanten k (C). Sammanlagt ingår 706 belägg: i genomsnitt 15 belägg per informant.

17.En utförligare analys av den individuella variationen finns i Leinonen 2015.

18.Ivars 1996; avsnitt 7.3 i volym I:1.

19.En analys av destandardiseringen i Vasa utifrån flera språkdrag och ett större antal informanter finns hos Rabb 2015.

4

Mona Forsskåhl

Finlandssvensk slang

Att ringa in och definiera finlandssvensk slang är komplicerat av två grundläggande skäl. Det första är att begreppet slang inte vill låta sig fångas i en klar och entydig definition. Det andra är att det finlandssvenska i den finlandssvenska slangen likaså är svårfångat och i praktiken omöjligt att avgränsa på ett entydigt sätt.

I detta kapitel ses slang som ord och fraser som i någon bemärkelse är etablerade inom och används av en grupp (grupper) av finlandssvenska talare, men som inte ingår i standardspråket i den slangartade funktionen. För att något ska definieras som slang ska ordet eller uttrycket vidare ligga på en tydligt informell stilnivå och vara ett medvetet val av talarna i gruppen eller grupperna.

Hur egenskapen finlandssvensk ska uppfattas då det gäller finlandssvensk slang är en fråga som aktualiseras genom hela presentationen nedan. Utmärkande för denna slang är nämligen att den genom historien alltid har präglats av lokala språkliga förhållanden i form av språkkontakt. Inflytande från finskan och från lokala dialekter syns i slangmaterial från hela Svenskfinland, liksom inslag från främmande språk. Utöver detta uppvisar den finlandssvenska slangen på alla undersökta orter influenser från sverigesvensk slang – eller mer specifikt Stockholmsslang. Man kan således säga att finlandssvensk slang rent språkligt framstår som ett snitt av svenskt, finskt och dialektalt med inslag av element från andra språk. I analysen diskuteras slangen mot bakgrund av de ord som finlandssvenska slangtalare själva valt att lyfta fram som exempel på finlandssvensk slang.

Fokus i diskussionen ligger på slanguttryck som har uppgetts och använts av unga svensktalande informanter. Det finns ändå skäl att påpeka att en generell benämning ungdomsslang skulle vara en grov förenkling, då även andra än ungdomar har använt och använder slangord, och då det är tveksamt om det är just ungdomsidentiteten som är den relevanta då slangorden skapas och etableras.

Slang som fenomen kan historiskt förknippas med urban kultur. För att det ska uppstå subgrupper som myntar och etablerar en egen informell vokabulär måste det finnas en tillräckligt stor samlad population och egna arenor för informellt umgänge. Viktigt är också att det finns andra arenor för mer formellt umgänge och ett standardspråk, så att kontrast kan uppstå.

Syftet med det här kapitlet är att presentera och diskutera finlandssvensk slang och dess särdrag i fråga om form, funktion samt språkliga och samhälleliga omständigheter. I de följande avsnitten fokuseras diskussionen på finlandssvensk slang under 1900-talet. För att man ska förstå den utveckling som har skett behövs ändå en kort historisk bakgrund (4.1) och en beskrivning av tillgängligt slangmaterial (4.2). Sedan diskuteras slangens sociala dimensioner med en blick på vem som har talat slang och när samt vilka funktioner slangen har haft (4.3). Därefter (4.4–4.8) behandlas den finlandssvenska slangens språkliga dimensioner mer ingående. Frågorna som tas upp är vilka språk och språkvarieteter som ger och har gett upphov till slangord i det vi i dag kallar Svenskfinland, hur ord i den finlandssvenska slangen bildas, böjs och anpassas till omgivande språkliga strukturer, hur slangbildningsmönster varierar regionalt, hur slang tas in i språkliga yttranden och slutligen hur finlandssvenska slangord utformas fonologiskt och ortografiskt, dvs. i tal och skrift. Kapitlet avslutas med en sammanfattande diskussion (4.9) om det finlandssvenska i den finlandssvenska slangen, vilket även inbegriper slangens kulturella dimensioner och dess funktion som identitetsmarkör i dag.

4.1 Vad vi vet om äldre slang

Den allra tidigaste slangen uppstod förmodligen i Åbo, där det redan på 1200-talet grundades en skola i kyrkans regi och 1640 också ett universitet. Man kan anta att den tidigaste slangen på svensk botten i det som i dag är Finland har etablerats här. Katedralskolan och senare Akademien samlade djäknar, dvs. manliga studerande, från olika delar av landet. Genom att många av dem flyttade från sina familjer till Åbo för studiernas skull kom de att bo och umgås sinsemellan, i grupper utanför de vuxnas, skolans och universitetets direkta övervakning. Sådana omständigheter är gynnsamma för att en egen slangartad gruppvokabulär ska uppstå. Det är därför inte omöjligt att ord som krapula (från latinet, ’baksmälla’) och fux (från tidig tysk studentslang, ’förstaårsstudent’), bägge i bruk som slangord än i dag, härstammar ända från den tiden. Det är emellertid svårt att utifrån dagens perspektiv bestämma ordens stilnivå i det förflutna. Gränsen mellan slang och familjärt språk, eller för den delen fult språk, är omöjlig att dra i efterhand, då den har att göra med användarnas attityder.¹

Mot bakgrund av det man vet om skolpojks- och studentslang på annat håll i världen kan man anta att det också i Finland redan tidigt har förekommit en slangvokabulär bland skolpojkar och studenter.² Den tidigaste arkiverade uppteckningen av finlandssvenska slangord, där upptecknaren själv har använt benämningen slang, kom till på 1880-talet.³ Efter detta har flera olika personer, både amatörer och språkvetare, ägnat sig åt att samla in och teckna upp slangord från olika sammanhang. Det är troligt att det finns äldre skrifter som kan lämna uppgifter om tidigare slangvokabulär, men för att få fram sådan information krävs omfattande arkivstudier och genomgång av varierande skriftliga källor.

Slangordssamlingen från 1880-talet tar upp ca 400 ord. Denna tidiga uppteckning återger ett ordförråd som i huvuddrag beskriver ett urbant student- och skolliv i 1800-talets Helsingfors. Vid sekelskiftet 1900 inleddes emellertid en ny slangtalarepok i Helsingfors, som för den finska slangens del har beskrivits av Heikki Paunonen.⁴ Som han påpekar användes den slang som uppstod i stadens växande arbetarstadsdelar på lika villkor av såväl finsk- som svensktalande pojkar. Den kom under 1900-talets första hälft att fungera som ett slags lingua franca för svensk- och finskspråkiga slangtalare i den expanderande stadens utkanter. Bland finlandssvenska unga levde ändå en mer svenskpräglad slang kvar, med anknytning till skola och studieliv, sida vid sida med den nya stadsslangen. Efter hand tog den svenska skolslangen alltmer intryck av stadsslangen, och slutligen smälte de två varieteterna samman och blev en relativt enhetlig svensk Helsingforsslang under decennierna efter krigsåren 1939–1945.

När det gäller det övriga Svenskfinland finns det ytterst lite kunskap om slang och slangbruk för tiden före 1950-talet. Från 1960-talet finns emellertid uppgifter om egenartade slangvokabulärer i städer både längs den södra kusten och i Österbotten.

4.2 Material om slangvokabulär

Det material som finns tillgängligt för en beskrivning av ursprunget till tidigare decenniers finlandssvenska slangvokabulär är behäftat med vissa grundläggande problem. Några systematiska materialinsamlingar eller analyser av finlandssvensk slang har nämligen inte gjorts förrän på 1980-talet. Äldre material fyller helt enkelt inte dagens krav.

I dagstidningen Nya Pressen publicerades på 1950-talet ett slanglexikon som omfattade 223 ord, och på 1960-talet samlade studenter vid Helsingfors universitet in ett tusental svenska slangord för Folkmålskommissionen.⁵ För båda dessa ordlistor saknas emellertid information om insamlingsmetoder och övrig kontext för orden, varför det är svårt att säga vad de listade orden representerar och hur representativa de egentligen är. Lite mer information ger Svenska litteratursällskapets frågebrev om slang från 2003, men eftersom det materialet handlar om minnen av slang och slanganvändning är det en efterkonstruktion där bidragslämnarna i sina ordförteckningar blandar ord från 1920-talet med ord från 1990-talet. Det som finns att bygga språkliga analyser av tidig finlandssvensk slang på är således ordlistor och ordsamlingar med fristående slangord samt spridda samtida texter med slangartade inslag och samtida kommentarer till slangspråket. Utöver detta finns Heikki Paunonens gedigna studier av finsk Helsingforsslang som är till stor hjälp då man analyserar finlandssvenska slangords språkliga bakgrund.⁶

På 1990-talet undersöktes finlandssvensk slangvokabulär i samband med en övergripande nordisk undersökning där särskilt intresse fästes just vid slangordens språkliga ursprung.⁷ På 2000-talet har finlandssvensk slangvokabulär undersökts bl.a. i två avhandlingar pro gradu och en licentiatavhandling.⁸ I de här undersökningarna har informanterna besvarat enkäter med ett antal nyckelord, som berusad, dum person, kamrat osv., till vilka de har gett synonymer eller valt de mest använda bland ett antal givna slangsynonymer. För den översikt som presenteras här har ett nytt enkätmaterial samlats in (2010–2012); 224 finlandssvenska unga har där angett slanguttryck inom givna områden, som skolan, kroppen, fester, mat och dryck osv. Dessutom har 104 av ungdomarna besvarat frågor om sin och omgivningens slang och slanganvändning. Exakta siffror på mängden slangord i det nya materialet går det inte att ange på ett meningsfullt sätt eftersom materialet vid sidan av fristående ord innehåller helfraser, satser och till och med korta texter med slangartade drag.⁹ Vissa informanter har dessutom helt enkelt skrivit ner standardfinska ord, fraser och satser som exempel på ”övriga slanguttryck”. Om man frånser sådana svårtolkade formuleringar och bara räknar fraser och ord uppgår dessa till ungefär 3 000 belägg.

4.3 Slangens sociala dimensioner

Under början av 1900-talet var finlandssvensk slanganvändning begränsad till urbana miljöer och till unga talare, skolelever och studerande. Det var främst pojkar och manliga talare som använde slang, och den svenska skolslangen användes allmänt av skolpojkar i staden. Också skolflickor torde ha använt de skolrelaterade slangorden i någon mån. Den nya stadsslangen användes å sin sida snarast av springpojkar, tidningspojkar och pojkgäng från arbetarkvarteren i deras fria umgänge på gatorna i stadens utkanter.¹⁰ Också flickor lär på 1910-talet ha känt till ord ur stadsslangen och i vissa fall faktiskt också använt slang, även om det var ovanligt.¹¹ Både skolslangen och stadsslangen har haft drag av hemligt språk, något som användes mycket restriktivt, i särskilda kretsar och situationer. På den punkten följer den finlandssvenska slangen allmänna europeiska trender och mönster.¹²

Efter mitten av 1900-talet vet man att den finlandssvenska slanganvändningen har spridit sig både regionalt och över könsgränsen. Det finns uppgifter om finlandssvenska slangord åtminstone från Åbo, Borgå, Jakobstad och Vasa.¹³ Nu på 2010-talet sträcker sig slangen utanför städernas gränser, så att också ungdomar i regioner med starka dialekter rapporterar att de talar slang, även om de anser Helsingfors vara den finlandssvenska slangens centrum. Ungdomarnas syn är väl förenlig med den vanliga spridningsmodellen för finlandssvenska slangord som innebär att nya slangord och ordbildningsmönster myntas och etableras i Helsingfors. Helsingforsslangen sprider sig sedan efter hand till andra orter i landet där ungdomar talar finlandssvenska. Lokala novationer på andra orter tenderar inte att sprida sig på samma sätt. Om detta vittnar enkätstudier från olika tider, där samma slangord som först finns belagda bara i material från Helsingfors några år senare anges av informanter från andra städer.¹⁴

Sedan 1980-talet har mer eller mindre samma slangvokabulär använts (eller åtminstone rapporterats) av både manliga och kvinnliga ungdomar. Små nyansskillnader finns i alla fall mellan flickors och pojkars slang. Skillnaderna handlar i stora drag om tabubelagda företeelser, ord som har att göra med bl.a. sexualitet, svordomar, nedsättande omdömen och våld. Sådana tenderar pojkar att rapportera mer än flickor. Det finns också en tendens till att flickor i högre grad rapporterar sverigesvenska och engelska slangord, medan pojkar tenderar att rapportera fler finska och dialektalt färgade slangord.¹⁵ Hur det ser ut i finlandssvenska ungdomars autentiska slangbruk är ändå svårt att fastställa. Skillnaden i rapporterade slangord kan nämligen återspegla en större känslighet hos flickorna för sociala förväntningar på deras språk. De vill ge en viss bild av sig själva, vilket påverkar det urval av slangord som de anger i en enkät. Samma faktor torde också göra flickors slanganvändning svårare för en utomstående att iaktta och fånga. Denna tendens har konstaterats internationellt, både inom tidigare slangforskning och i andra sociolingvistiska studier.¹⁶

Från att ha varit relativt strikt begränsad till informella samtal inom ungdomsgrupper har finlandssvensk slanganvändning kring sekelskiftet 2000 spridit sig också till vuxna och till alltmer formella kontexter. Detta ska kopplas till en allmänt pågående informalisering av språket.¹⁷ Vuxna informanter, 35–63 år gamla, som på 2010-talet har intervjuats om sin syn på och relation till slang, har rapporterat att det är vanligt med slang i svenskspråkigt inofficiellt umgänge inom arbetslivet. En informell jargong med gamla, klassiska slangord som fyrk ’pengar’ och jappe eller jasse ’pojke’ och en del finska ord som kova ’häftigt, tufft’ och kännykkä ’mobiltelefon’ skapar gemenskap i en finlandssvensk kontext.¹⁸

I dag talar finlandssvenska ungdomar slang dagligen och i stort sett när som helst. Skolan är en miljö där slang används så gott som alltid, också i samtal med lärare, eftersom lärarna ändå förstår vad vi säger. Ungdomar som besvarat enkäter om sitt slangbruk rapporterar att de försöker undvika slang då de talar med vuxna, med föräldrar eller andra äldre personer utanför skolan. En allmän uppfattning är ändå att det är mycket lättare att tala slang än standardspråk och att språket blir mycket mer levande när man använder slang. Därtill kommenterar flera explicit att de finner det svårt att undvika slangord då de talar.¹⁹ Slangen har alltså blivit en naturlig del av vardagsspråket för många finlandssvenska ungdomar.

I fråga om semantiska fält, dvs. betydelsefält, skiljer sig finlandssvensk slang inte nämnvärt från slangvokabulärer på andra håll i världen. Slangord behövs och etableras för sådana fenomen som ungdomar talar mycket om, dvs. fenomen som är aktuella och viktiga i deras vardag. Sådana är ord relaterade till personer, till människokroppen och till egenskaper hos dessa, till handel och konsumtion, till föremål, fenomen och omdömen i vardagen och till ungdomarnas festkultur och hobbyer. Därtill finns det och har hela tiden funnits många slangord för fenomen relaterade till närmiljön och skolan eller studievärlden.

4.4 Slangordens språkliga bakgrund

Den finlandssvenska slangen har under hela 1900-talet och in på 2000-talet i första hand hämtat sitt språkliga material från landets två språk, svenska och finska. Som nämnts tidigare (4.1) fanns det kring sekelskiftet 1900 på finlandssvensk botten två separata slangvarieteter som höll på att smälta samman med varandra. Den ena var en äldre svensk skolslang vars huvudsakliga fäste vid den tiden fanns i huvudstadens borgerliga stadskärna. Den andra var den tvåspråkiga stadsslangen som användes av barn och unga i arbetarkvarteren i utkanten av den kraftigt växande staden Helsingfors.²⁰

De tillgängliga finlandssvenska slangordsförteckningarna och annat material som beskriver slangen under första halvan av 1900-talet ger vid handen att gammal Stockholmsslang och ombildningar av standardsvenska ord stod för största delen av skolslangsvokabulären. Exempel på sådana ord är vigga ’låna’, fyrk, fyrkar ’pengar’, eldis ’eldsvåda’, samt skolrelaterade ord som arra ’aritmetik’, lunta ’fuska’ och bibba ’bibliotek’. I viss mån ingick också dialektala uttryck.²¹ Från östnyländsk Sibbodialekt kom det kortstaviga verbet dåka ’dofta’ eller ’dricka’. Utöver de svenska orden ingick ett fåtal ord av tyskt eller franskt ursprung, t.ex. groussi ’stor’ och blamage ’misstag, fadäs’.

I den nya stadsslangen kom det vid sidan av svenska ord också in en del ord från finska och ryska samt enstaka ord från tyska och engelska. De finska orden, som inte var många, etablerades som slangord i sin ursprungliga, ofta dialektala eller något ombildade form. Exempel på sådana ord är sälli ’sälle, pojke’ med finskt dialektalt ursprung, och verbet kecka från det standardfinska keksiä ’hitta på, komma underfund med’. Som Heikki Paunonen konstaterar har dock en anmärkningsvärt stor del av de tidiga slangorden i den tvåspråkiga slangen svenskt ursprung.²²

De ryska orden i den tidiga Helsingforsslangen har att göra med den ryska närvaron i staden på 1800-talet. Detta var emellertid inte något unikt för Helsingfors; exempelvis följande slangord med ryskt ursprung finns belagda också från Viborg vid samma tid: butka ’häkte’, lafka ’diversehandel’, birs ’hyrdroska’, senare ’taxi’.²³ De här orden hör till de få som lever kvar i den finlandssvenska slangen på 2000-talet. Uttryck som exempelvis shiva sig (med kortstavigt uttal²⁴) ’skynda sig’, gulej ’fest’ och graitta ’dragspel’ har däremot försvunnit ur den finlandssvenska ungdomsslangen, även om det säkert finns äldre personer som fortfarande känner till dem. Ord från tyskan från den här tiden är bl.a. slafa ’sova’, som torde ha kommit in via Stockholmsslangen, samt kauffa ’köpa’ och schneidig ’stilig’. Från engelskan kom vid den här tiden enstaka ord som de kortstaviga tjali (troligen från namnet Charley) ’barn, pojke’ samt skåbare²⁵ ’cowboy’ och mani ’money, pengar’.²⁶

Efter andra världskriget skedde en tydlig förändring i den finlandssvenska slangen. För det första går det inte att särskilja två stilmässigt distinkta slangvarianter från den tiden. Variationen som kan iakttas är av regional art. Lokala nybildningar från bl.a. Åbo, Kristinestad och Borgå byggde överlag på svenska och lokala ordbildningsmönster, med typiska slangsuffix som -is, -are och -o till svenska ord – dialektala eller standardsvenska.²⁷

De tyska och franska slangorden försvann efter hand, med undantag för enstaka tyska verb som slafa och kauffa som lever kvar som finlandssvensk slang än i dag. Också de ryska slangorden trädde tillbaka i den efterkrigstida slangen, och de som bevarats är sådana som slangbrukarna inte nödvändigtvis har förknippat med ryska. Det gäller exempelvis lafka ’handel, butik’ och birs ’taxi’. På den punkten skiljer sig den finlandssvenska och den finska slangen åt, i och med att det i den finska slangen finns kvar klart flera slangord av ryskt ursprung än i den finlandssvenska slangen.²⁸

En nyutveckling efter krigsåren var det angloamerikanska inflytandet som kom med ungdomskulturen. Nya slangord togs in tillsammans med de nya kulturella intrycken: ord relaterade till populärkulturen och de nya fenomen som följde med den. Sådana ord är bl.a. gem ’game, fest’, cokis (kortstavigt) ’cocacola’, styla ’sällskapa’, käbä (kortstavigt) ’cab, taxi’, jamma ’dansa’ eller ’spela musik’ och plejs ’plats’.²⁹

Från 1950-talet och framåt ökade också finskans inflytande på slangen. Naturligtvis var det finska inflytandet då som nu olika starkt på olika orter, korrelerande med graden av tvåspråkighet eller finskt inslag på en ort. Överlag var tendensen ändå densamma: det kom in allt fler ord från finskan på alla håll i landet. På den punkten skedde dessutom ett skifte efter 1970-talet. Fram till dess hade finskan primärt kommit in i form av ord som först hade etablerats som slang på finska och sedan övertogs av finlandssvenska slangtalare. Sådana ord var exempelvis pimu (kortstavigt) ’flicka’, jätkä ’pojke’ i finsk slang, ’timmerflottare’ i standardfinska och kaveri (kortstavigt) ’kamrat’. Efter 1970-talet började den finlandssvenska slangen också ta in rent standardfinska ord, t.ex. tyhmä ’dum’, kuiva ’torr, tråkig’, kipittää ’trippa, springa’.³⁰ Detta skedde samtidigt med en annan stor förändring som hade att göra med de finlandssvenska slangordens morfologiska struktur; se vidare nedan (4.5).

Den gradvis tilltagande förfinskningen av den överregionala finlandssvenska slangvokabulären ska ses i ljuset av två centrala faktorer. Den ena är landets huvudstad som utgör centrum för den gemensamma finlandssvenska slangen.³¹ Novationer som får överregional spridning i landets svenska slang och som fortsatt lever kvar i slangen, myntas oftast som slang i huvudstaden.³² Den andra är förfinskningen av huvudstaden och dess omgivning från 1950-talet och framåt: medan det 1950 bodde ca 20 procent svensktalande i staden var andelen nere i drygt 10 procent 1970.³³ Det här betyder att offentliga rum i staden övergick från att vara tvåspråkiga till att bli alltmer enspråkigt finska, och finlandssvenska huvudstadsungdomars vardag präglades därigenom alltmer av det finska språket.³⁴

4.5 Slangens regionala och lokala drag

Det finns betydande regionala och lokala skillnader i den finlandssvenska slangen. De lokala elementen i slangen bygger i stor utsträckning på dialektala ord och ordbildningsmönster, eller på inslag av finska på orter där finskan dominerar.³⁵

Från 1980-talet och framåt tog den finlandssvenska slangen ett steg vidare och nya former av språkblandning kom in som ett sätt att skapa nya slangord. Fram tills dess hade slangen snarast varit någonting som talarna själva såg som ett fenomen på lexikal nivå: slangord lånades in, ombildades eller nyskapades enligt etablerade svenska morfologiska mönster och fick sedan fäste i sin slangform, möjligen med viss formvariation. Som lexikalt element togs de in i ett talspråk som i övrigt var svenskt, med svensk böjning och svenska satsstrukturer.

I material från de första mer omfattande och systematiska undersökningarna av finlandssvenska slangord på olika orter på 1980-talet framträder den nya tendensen att kombinera element från olika språk i ord och fraser endast i Helsingfors. I materialet ingår flera belägg på sammansatta ord och fraser där olika led kommer från olika språk. Kombinationen finska och svenska gav exempelvis upphov till piilolinser, kontaktrillin ’kontaktlinser’, juorurummet ’lärarrummet’, ordagrant ’skvallerrummet’. När engelska och svenska kombinerades blev resultatet t.ex. ha en case ’sällskapa’. Engelska och finska gav kimma-/muijafrendi ’flickvän’. I 1980-talsmaterial från andra orter finns inte sådana hybridformer belagda, utan de dyker upp först i senare materialsamlingar.³⁶

De senaste undersökningarna av finlandssvenska slangord har gjorts på 1990- och 2000-talet. Två viktiga faktorer börjar under dessa decennier inverka på mängden svenska slangord på en ort. För det första ökar mängden svenska slangord ju större andelen svenskspråkig befolkning på orten är. För det andra minskar mängden svenska slangord ju längre avståndet till Sverige är.³⁷ Faktorerna kan antingen samverka eller motverka varandra. I materialet från finskdominerade städer som Tammerfors och Uleåborg finns det exempelvis en klart större mängd finska slangord än i Helsingfors och Esbo, även om avståndet till Sverige är ungefär lika stort. Jämför man städerna Helsingfors, där andelen svenskspråkiga ligger under en tiondel, och Lovisa som är en rätt jämnt balanserat tvåspråkig stad drygt hundra kilometer öster om Helsingfors, visar det sig att andelen svenska slangord är ungefär lika stor. Slangen på tydligt svenskdominerade orter, exempelvis Närpes eller Kristinestad i Österbotten och Ekenäs i Nyland, är till största delen svensk, även om också finska slangord och ordformer förekommer.³⁸

De allra nyaste undersökningarna visar en fortsatt förfinskning av slangvokabulären på de orter där den svenskspråkiga befolkningen är i minoritet. I materialet från orter med en svensk minoritet är på 2010-talet minst hälften av de slangord som anges av finskt ursprung. I materialet från 1990-talet var denna andel genomgående lägre. Dessutom anges nu många engelska ord i finsk form, t.ex. pleissi ’plats’ från place och feikki ’oäkta’ från fake. Samma ord är i tidigare material oftare angivna i sin engelska form eller i en försvenskad form: place eller plejs, fake eller fejk. Samma tendens gäller vissa av de klassiska slanguttryck som är gångbara på båda språken. Medan de i materialet från 1990-talet mestadels gavs i svensk form uppträder de i det nyare materialet klart oftare i finsk form: dona → duunaa ’arbeta’, strila → striila ’kissa’, lähte hima → lähtee himaan ’bege sig/åka/gå hem’.

I det nyare materialet från 2010-talet kan vi se att vissa finska slangord som i 1990-talsmaterialet bara fanns belagda i huvudstadsregionen nu har spridit sig till andra orter i Svenskfinland, även sådana där svenska är majoritetsspråk.³⁹ Många av de finska orden, t.ex. muija ’flicka’, läski ’fet’, ryyppää ’supa’ och bileet, pippalot ’fest’ är etablerade som finska slangord, vissa till och med som standardspråkliga ord, vilket sannolikt fungerat som ett stöd för spridningen.

Om begreppet slang skriver flera ungdomar i den nyare enkätundersökningen (2010–2012) att slang för dem är detsamma som att blanda finska och svenska. Det är möjligt att hela begreppet slang i vissa finlandssvenska ungdomsmiljöer håller på att flyta samman med språkkontaktfenomen överlag. En särskild slangvokabulär behövs inte då möjligheterna som den finsk-svenska språkkontakten erbjuder fyller samma funktion: samtal kan utformas och konstrueras som informella och situations- och gruppspecifika, så att en gruppidentitet i kontrast mot vuxna eller barn skapas.⁴⁰

Den senaste utvecklingen inom finlandssvensk slang handlar emellertid inte bara om förfinskning av slangen på finskdominerade orter. I material från de orter där svenskan dominerar har andelen finska ord och finska former av andra ord inte ökat märkbart från 1980- till 2010-tal, trots att vissa väletablerade finska slangord spridit sig också hit (se ovan). Andelen finska ord och ordformer i de nya materialen från sådana orter varierar mellan enstaka belägg och en knapp tiondel, där Åland har den allra minsta andelen. Tendensen på dessa svenskdominerade orter är i stället en tätare koppling mellan lokal dialekt och slang, så att dialekten utgör källa till ord och ordbildning, och de ord som bildas utifrån dialekten fungerar som markör för ungdomarnas lokala identitet.⁴¹

När det gäller slangord av engelskt ursprung har få nya ord kommit till sedan 1990-talet. Många men inte alla engelska ord som finns belagda på 1990-talet lever kvar i det nya materialet, på de finskdominerade orterna ofta i förfinskad form. Däremot har engelskan ökat i form av helfraser, hela satser, utrop eller citat av formelartad karaktär, t.ex. talking to me?⁴², och i form av etablerade förkortningar i skrivet språk, t.ex. duh! ’utrop när någon gör något dumt’, LOL ’laughing out loud, skratt’. Frågan är emellertid om sådana citerade uttryck på engelska alls ska klassas som slang, eller om de snarare ska analyseras som mer komplexa former av språkväxling i samtal.⁴³ Informanterna själva rapporterar dem i alla fall som slang.

På alla de orter som har undersökts på 2010-talet framträder också en annan trend, nämligen att de sverigesvenska slangorden har blivit fler sedan 1990-talet. Många av de Stockholmsslangord som finns belagda enstaka gånger i materialet från 1990-talet verkar tjugo år senare vara allmängods i slangen på alla orter. Då det på 1990-talet framför allt var flickor som tecknade ner sverigesvenska ord som tjej, fetto, sno och bakis (som kanske inte ens uppfattas som slang av alla längre), finns dessa ord angivna av såväl pojkar som flickor på flera orter i det nya materialet.⁴⁴ Därtill kommenterar fem lite äldre Helsingforsinformanter (22–24 år) bruket av sverigesvenska slangord i sitt eget språk. De har plockat upp de sverigesvenska slangorden på resor, via tv och i arbets- eller studielivet, och de anser dem vara lämpliga att använda i olika sammanhang. Orden skapar en informell och lättsam stämning i samtal, utan att vara exkluderande. Gamla sverigesvenska slangord, som snut och polare och andra som de ovannämnda, som i Sverige rör sig på gränsen mellan slang och vardagsspråk, tycks nu närma sig samma stilnivå i en finlandssvensk kontext. De håller på att etableras som en del av en familjär finlandssvensk stil, men uppfattas än så länge av ungdomarna som slang.

Det som knappast alls syns i den finlandssvenska slangen är ord från invandrarspråk. I de allra nyaste delmaterialen från Åland och Åbo finns en handfull belägg på turkiska ord belagda.⁴⁵ Det är allt. Detta är värt att poängtera eftersom det såväl i den finska slangen i Helsingforsregionen som i den sverigesvenska slangen i dag förekommer sådana i ständigt växande grad, precis som i flera andra europeiska länders slang.⁴⁶ Den finlandssvenska slangen verkar således gå sina egna vägar.

Sammanfattningsvis kan konstateras att det över huvud taget förekommer få nybildningar i finlandssvensk slang på 2010-talet. I den mån nya slangelement skapas är det framför allt gamla slangbildningsmönster med import från finskan, språkblandning och dialektala ordbildningsmönster som är varierande produktiva beroende på ort. Utifrån hämtas först och främst engelska helfraser och längre formelartade satser samt vissa väletablerade, gamla sverigesvenska slangord på gränsen till vardagligt eller familjärt språk. 2010-talets finlandssvenska slang ger intryck av att gå mot en minskad diversitet och därmed tvärtemot den allmäneuropeiska trenden med ökad språklig mångfald.

4.6 Slangordens morfologi och bruklighet

Slangorden hör naturligt till de öppna ordklasserna substantiv, verb, adjektiv, adverb, i någon mån interjektioner. Substantiven utgör den största gruppen, men då är det bra att minnas att nedtecknade ordlistor inte nödvändigtvis återspeglar ett verkligt språkbruk. Det finns också skäl att konstatera skillnaden mellan antalet redovisade slangord och deras bruklighet i löpande tal. Att det finns belägg på många olika slangsubstantiv i en nedtecknad lista behöver inte betyda att de alla används särskilt frekvent. Tvärtom kan ett fåtal slang-adverb vara mycket frekventa i autentiskt språkbruk, medan enskilda substantiv används mer sällan. Nedtecknade finlandssvenska texter som innehåller slangartade element antyder att så kan vara fallet.⁴⁷

Beskrivningen av hur slangord bildas och böjs är upplagd ordklassvis. För varje ordklass behandlas ordbildningsmönster och böjning i den mån det är relevant. Särskilt mycket forskning har inte gjorts om den finlandssvenska slangens böjningsmönster (morfologi).⁴⁸ Iakttagelserna i översikten som följer bygger således i stor utsträckning på vad som har kunnat noteras i det tillgängliga nyare slangmaterialet och bör ses som en serie av punktanalyser snarare än en heltäckande beskrivning.

4.6.1 Substantiv

De allra flesta orden i finlandssvenskt slangmaterial utgörs som nämnts av substantiv. En granskning av materialet visar att substantiven fram till 1980-talet bildades enligt standardsvenska och lokala ordbildningsmönster. Detta kunde t.ex. ske genom förkortning, som när lefvande bilder ’bio’ blev leffa, spårvagn blev spåra (kortstavigt), eller genom bortfall av obetonad slutvokal i enlighet med den lokala dialekten i Närpes, som när unge, i betydelsen barn, blev ung.

Utöver lokala och standardsvenska ordbildningsmönster används särskilda mönster för att skapa slangsubstantiv. De mönster som hela tiden har varit produktiva i finlandssvensk slang är i själva verket desamma som möter i sverigesvensk och finsk slang, dvs. med slangsuffixen -is, -are, -o, t.ex. i former som lantis ’person från landsbygden’, kondare ’konduktör’ och mongo ’dum person’, från mongoloid. Dessutom är suffixet -an⁴⁹ produktivt i såväl sverigesvensk som finlandssvensk slang, vilket former som Brunssan ’Brunnsparken’ och fejan ’facebook’ är exempel på.⁵⁰ Det kortstaviga slangsuffixet -ika var produktivt särskilt i den tidiga tvåspråkiga Helsingforsslangen och hade stöd i standardryskan. Det gav upphov till slangord som bulika ’liten sten’, bilika ’bil’, senare ’biljard’ och tisika ’tiopennisslant’, senare ’tiomarkssedel’. Särskilt efter 1980-talet har substantiv bildade enligt detta mönster spridit sig också till andra finlandssvenska orter. Mönstret är förmodligen inte längre produktivt och har aldrig varit det utanför huvudstadsregionen. Förkortning av flerstaviga substantiv med användning av dubbelkonsonant + a är däremot ett mönster som fortfarande är produktivt i Svenskfinland. Det har gett slangord som bibba ’bibliotek’ samt skolord som arra ’aritmetik’ och geogga ’geografi’.

Efter 1980-talet blir finska ordbildningsmönster allt vanligare i slang som talas på orter med finsk majoritet. Engelska ord som före 1980-talet användes i bibehållen engelsk eller svensk form, börjar användas i finsk form, med finskans subjektsform nominativ och objektsform partitiv (uttryckande delmängd) som de mest belagda formerna. Exempelvis orden food, street, money och chicks anges i materialen efter 1990-talet allt oftare i former som foodi, foodia (den senare standardfinsk partitiv), striitti och manii (talspråklig partitiv), chicksi. Tyvärr saknas syntaktiska kontexter för orden i materialet, varför en precisare tolkning av de belagda formerna inte låter sig göras, men med tanke på att ordformerna är givna som motsvarighet till substantiv som räknas upp i en enkät är det rimligt att anta att formerna ska tolkas som nominativformer om inte annat markeras specifikt.

Man kan också diskutera om det handlar om importerade ordbildningsmönster eller om redan etablerade finska slangordsformer som importeras. Att entydigt avgöra den frågan är svårt av två orsaker. Dels är slangtalarna på de ifrågavarande orterna i hög grad funktionellt tvåspråkiga och talar slang både på finska och svenska, dels är de samtal där slang används inte sällan tvåspråkiga så att deltagarna smidigt växlar och blandar språk.⁵¹ I sådana kontexter är det högst troligt att de också kreativt skapar nya ordformer utifrån finska ordbildningsmönster även om den närmaste kontexten är svensk. När det gäller slangbildning i sådana tvåspråkiga sammanhang är det därför en överteoretisering att hänföra ett ordbildningsmönster specifikt till det ena eller andra språket.

Finska substantiv anpassas efter 1980-talet inte längre i lika hög grad som tidigare till ett svenskt böjningsmönster. Allt oftare anges orden i sin finska form och böjs enligt finska mönster: farkkur → farkut ’jeans’, tissar → tissit ’bröst’, en känni → kännit ’fylla, berusning’. Då det tillgängliga slangmaterialet till största delen består av fristående ord är det emellertid svårt att säga vilken form man väljer i ett autentiskt sammanhang. De längre texter och inspelningar med slanginslag som finns tillgängliga antyder att såväl engelska som finska substantiv förekommer i både anpassade och icke-anpassade former.⁵²

Den tidiga Helsingforsslangens svenskfinska och svenska ord, som i stort sett har blivit den finlandssvenska slangens gemensamma bas, återfinns i de nyare slangmaterialen allt oftare i finsk form med finsk böjning: vara i flänän → vara flänät/flänässä ’i fyllan’, kunde → kundi ’pojke’, fyrk/fyrkar → fyrkkaa/fyffee finsk partitivform ’pengar’.

De finskklingande formerna av substantiv har utvecklats parallellt med ett nytt sätt att bilda pluralis som började sprida sig i finlandssvensk slang på 1990-talet. I slangen används det nya böjningsmönstret för substantiv med en-genus av finskt eller engelskt ursprung, eller för gamla svenskfinska slangsubstantiv som i grundform slutar på obetonad vokal. I den nya böjningen sammanfaller bestämd form singularis och obestämd form pluralis: juttu, juttun, juttuna ’berättelse, artikel, sak, grej’; party, partyn, partyna; spurgu, spurgun, spurguna ’alkoholist, utslagen person’, fridu, fridun, friduna ’flicka’. I material före 1990-talet redovisas dessa och andra slangsubstantiv med liknande ljudstruktur uteslutande med standardsvenska böjningsformer (juttun, juttur). I materialet från 1990-talet finns belägg både på detta böjningsmönster och på det standardsvenska, medan det nyaste materialet bara uppvisar belägg på det nya mönstret. Pluralformer som juttur ’grejer, berättelser’ eller skurur ’spårvagnar’ förekommer alltså inte längre i det nya materialet. Svenska substantiv tar också i slangkontext svensk böjning. Detta gäller exempelvis substantiv som jasse, kille, kis ’pojke’, brud, böna, kärring ’flicka’ eller tjockis, fläskis ’fet person’. På den punkten finns emellertid en viss lokal variation.⁵³

Slutligen kan det vara värt att notera ett drag som uppträder i material från 1980- och 1990-talet, men som saknas i det nyare materialet. I de tidigare materialen händer det att svenska substantiv pluralisböjs med engelskt böjningsmorfem, t.ex. bralls ’brallor, byxor’ och kills ’killar, pojkar’.⁵⁴ Sådana hybridformer förekommer över huvud inte i materialet från 2010-talet. På den punkten har variationen minskat – kanske som en följd av en allmän höjning av kunskapsnivån i engelska.

4.6.2 Verb

Slangverben och deras böjning har inte studerats för sig, men i den övergripande studien av finlandssvensk slang på 1990-talet behandlas också verben och deras böjning i någon utsträckning.⁵⁵ Dessutom går det att bygga på iakttagelser som har gjorts i samband med undersökningar av finlandssvenskt talspråk generellt, och av finlandssvenska stadsmål. För denna översikt har de nyaste insamlade slangordsmaterialen använts vid sidan av tidigare studier där slangverb ingår.

Verben i finlandssvensk slang bildas och böjs i första hand enligt standardsvenska mönster, t.ex. sabba, sabbar, sabbade, sabbat ’sabotera’, skraiba, skraibar, skraibade, skraibat ’skriva’, men anpassas till lokala böjningsmönster om sådana finns. Exempelvis faller preteritum- och supinumändelser bort i Helsingforsslangen, vilket leder till former som skraiba i stället för skraibade.⁵⁶ Då många slangverb dessutom är standardsvenska verb som bara används i en ny betydelse hanteras de precis som motsvarande verb i en standardsvensk kontext.

Som ett kuriosum i det allra nyaste slangmaterialet kan noteras ett alldeles nytt verbbildningsmönster, där en finsk verbform förses med ett svenskt infinitivbildande suffix -era. Detta mönster ger upphov till former som fiilistelera, där engelskans feel har omformats till ett finskt slangverb fiilistellä, ungefär ’leva sig in i, känna’. Detta mönster är belagt bara i Helsingfors, där det har gett nya slangverb som kessuttelera från kessutella ’hålla på att röka’, jubastelera från slangverbet juba, jubaa, jubastella ’prata’ och hifistelera ’göra något på ett överdrivet eller skrytsamt sätt’ från slangverbet hifistellä som från början betydde utrusta sitt hem med en överdrivet kostsam hifi-anläggning.

För rent finska och gamla svenskfinska slangverb gäller att de på finskdominerade orter i de nyare materialen allt oftare anges i finsk form.⁵⁷ De finska former som anges motsvarar antingen infinitiv eller presens för tredje person singularis i finsk slang, med final vokalförlängning: heittää ’kasta’, dokaa ’supa’. I materialet insamlat på 1990-talet förekommer även infinitivformer med ett svenskt infinitiv-a fogat till finska och svenskfinska slangverb som häippa från häipyä ’försvinna’, men sådana saknas helt i de nya delmaterialen.⁵⁸ Däremot förekommer andra finska ändelser på verben i det nyare materialet. Tidigare generationers slangtalare har exempelvis enbart rapporterat former som dona ’arbeta’ och jora ’dansa’. Från 1980-talet och framöver förekommer också former som duunailee, ungefär ’hålla på att dona, arbeta’, jorailee ’hålla på att dansa’, där morfemet -il- markerar att handlingen är en pågående process.⁵⁹ Även verb av engelskt ursprung anges i allt större utsträckning i vad som kan tolkas som finsk form, som i peijaa ’betala’ eller cruisaa ’köra runt på stan’.

Ett särdrag som förefaller vara på väg att sprida sig till orter med finsk dominans hänger ihop med ett lokalt uttalsmönster i huvudstadsregionen. Typiskt för helsingforssvenskt vardagligt uttal är nämligen att finalt -r i ändelser faller bort och föregående vokal i stället uttalas som extra lång.⁶⁰ Detta lokala och vardagliga uttalsmönster hör självklart hemma i slangen, varför slangverbens presensform slutar på lång vokal snarare än vokal + -r. Denna form har sin parallell i de ovannämnda finska formerna som slutar med förlängd vokal: presens för tredje person singular och infinitiv i finsk Helsingforsslang.⁶¹ Således kan en fras som heittää veven ’kastar veven, dör’ analyseras så att det finska verbet bevarats i sin finska form och samtidigt går in i ett böjningsmönster typiskt för helsingforssvenskt talspråk.

På orter där bortfall av obetonad slutvokal (apokope) hör till den lokala dialekten påverkas även slangverben av detta. I de material där ungdomar i Närpes och Kristinestad har fått uppge slangens motsvarigheter till givna nyckelord är nämligen de standardspråkliga bjudorden utan undantag serverade i grundform, och därmed tenderar informanterna att ange slangverb på samma sätt. Det visar sig att de flesta slangverben på dessa orter faktiskt ges utan infinitivsuffixet -a, dvs. som dans ’dansa’, syyp ’supa’, pay ’betala’, cash ’betala’ och shake/shejk ’dansa’. Med andra ord kan det lokala särdraget tillämpas på inlånade verb som i den anpassade formen etableras som nya slangord. Väl att märka tillämpas mönstret både på svenska verb och verb från engelskan (som därmed bibehåller sin engelska form). I materialet från 1990-talet förekommer enstaka belägg på finska verb böjda enligt det lokala mönstret, medan sådana över huvud inte uppträder i det nyare materialet.⁶²

4.6.3 Ord och uttryck med adjektivisk funktion

Orden som anger egenskaper och beskriver fenomen utgör en stor och något svåravgränsad grupp. Detta hänger ihop med att en adjektivisk funktion eller betydelse inte behöver vara kopplad till en adjektivisk form.⁶³

För att ange egenskap hos något har den finlandssvenska slangen på 2010-talet flera nya ordtyper och dessutom fraser. För det första används standardsvenska adjektiv med förskjuten eller ändrad betydelse, som kall ’tuff, häftig’, hög ’påverkad, full’. De svenska adjektiven böjs precis som övriga standardsvenska adjektiv och anpassas till den lokala varieteten där en sådan förekommer, t.ex. kan det gälla kongruensböjning enligt genus, dvs. en kall typ, ett kallt sätt.⁶⁴

För det andra används standardfinska och engelska adjektiv som etablerats som slang i förskjuten betydelse, som kuiva ’torr, tråkig’, cool ’tuff, häftig’. På samma sätt används finska och engelska mer eller mindre slangartade adjektiv, som daiju ’dum’, high ’påverkad, full’. De här adjektiven böjs beroende på sin grundform och sitt språkliga ursprung. Finska adjektiv som slutar på någon av vokalerna -i, -e, -u eller -o kan böjas som svenska adjektiv som i sin standardform slutar på -ig: daijuga, daijut ’dumma, dumt’. Övriga, inklusive engelska adjektiv med finalt vokalljud, förefaller inte att böjas alls, som läppä ’rolig’, kuiva ’tråkig’ och happy ’glad’.

För det tredje används substantiv i grundform som härrör ur antingen svenska, finska, engelska eller den gamla svenskfinska Helsingforsslangen i adjektivisk funktion, som skit, flopp ’dålig’, neiti ’fröken, feg, försiktig, överdrivet förnäm’, joy ’överlycklig, glad’ och juntti ’dum, töntig’. Av dessa böjs bara de finska slangsubstantiven med finalt vokalljud och då som sagt enligt mönster för svenska adjektiv som slutar på -ig, som i satsen sjuorna e bara junttiga ’sjundeklassarna är bara töntiga’. Ett nytt mönster för att använda substantiv eller substantivfraser i adjektivisk funktion är en fraskonstruktion. Enligt detta mönster konstrueras ett substantiv tillsammans med ett graderande adverb, adverbial eller prefix, t.ex. helt, lite, jävla, så där, sika-, jätte-, mega-. Sådana fraser används i slangen för att ange att något eller någon har en viss mängd av den egenskap man associerar med substantivfrasen: de va helt megaflopp ’det var väldigt misslyckat’, han e lite Mr nice guy ’han är rätt trevlig’.⁶⁵ I det tillgängliga materialet används fraserna som predikativ efter verbet vara, men om detta hör till mönstret kan inte avgöras utifrån de tillgängliga beläggen. Inte heller går det att avgöra hur fritt det går att välja substantiv i sådana konstruktioner utifrån det tillgängliga materialet, men möjligt är att det bara är vissa substantiv som har eller bär med sig tillräckligt tydliga egenskaper för att kunna användas adjektiviskt.

För det fjärde används finska substantiv böjda i lokalkasus samt svenska och engelska prepositionsfraser för att ange egenskap. Även om de finska kasusböjda substantiven i finskan snarast betraktas som adverb anges de i det undersökta materialet som motsvarighet till adjektiviska ord. De finska formerna graderas i materialet antingen med prefix eller adverb, t.ex. sikakännissä ’väldigt full’, riktigt pihalla ’alldeles bortkommen/förvirrad’. Egenskaper som uttrycks med prepositionsfraser graderas med adverb, som i helt i molne ’väldigt påverkad’, helt från reven ’väldigt dålig’ eller lite in love ’ganska kär’.

För det femte förekommer svenska och engelska participformer som varken kongruensböjs eller kompareras i materialet. Detta betyder dock inte att kongruensböjning och komparation av de här saknas i slangen, men de har helt enkelt inte fångats upp i enkäterna. Egenskaperna som uttrycks med participer i materialet graderas däremot med fristående adverbial eller med graderande prefix, som i helt störd ’dum, korkad’, jävla wasted ’väldigt full’ och skitförbannad ’mycket arg’.

Utöver dessa fem sätt att ange egenskaper på i slangen förekommer längre fraser eller hela satser helt eller delvis på finska eller engelska som uttryck för en viss egenskap. Sådana fraser är t.ex. sådär hippihappyjoyjoy ’väldigt lycklig’, helt sikayees ’väldigt bra’ eller faktist slurp ’väldigt sexig’. Satser som redovisas som motsvarighet till adjektiviska nyckelord i materialet kan se ut som följande: han va helt talking to me? ’han var väldigt dum’ och de e en sån dän taas meni överiks äijä, ordagrant: det är en sådan där igen gick det över styr-typ, ’löjlig, otrolig’. Frågan är ändå om de här fraserna ska räknas som slang. De är strikt taget inte etablerade som slangord, för ingen av dem förekommer i mer än ett belägg. Trots det har ungdomarna skrivit ner dem som exempel på slang.

Som synes ger den adjektiviska funktionen i slangen upphov till stor variation. I den finlandssvenska slangen är det också i denna grupp som det förekommer mest språkväxling mellan finska, svenska och engelska. Adjektiviska ord och fraser från finska förekommer framför allt på orter med finsk dominans, och det är bara på de orterna man kan iaktta nybildningar med finska inslag. På orter med svensk dominans finns det egentligen bara belägg på ett begränsat urval finska adjektiv som är väletablerade i finlandssvensk slang sedan länge, som kiva ’trevlig, bra’, kännissä ’full’, daiju ’dum’, huippu ’toppen’ och hullu ’galen’.⁶⁶ Överlag ger de nyare delmaterialen från olika finlandssvenska orter vid handen att variationen och nybildningarna är vanligast i huvudstadsregionen, vilket rimmar väl med övriga iakttagelser om att den finlandssvenska slangens spridningscentrum är just där.

4.6.4 Adverb

I samband med beskrivningen av adjektiviska uttryck ovan finns redan flera exempel på finlandssvenska slangadverb och adverbiella slangbildningar. När det gäller ordbildning och böjning hanteras och bildas de flesta adverben i materialet på samma sätt som standardsvenska adverb bildas av adjektiv, med tillägg av -t, som i sjuk → sjukt ’väldigt mycket’, sjukt bra. Väl att märka är alltså största delen av de belagda adverben i slangen svenska.

Vid sidan av de standardsvenska adverb som är etablerade i slangen förekommer även ett litet antal finska eller finsksvenska adverb av varierande stilnivå på de finskdominerade orter som studerats. De flesta kommer från standardfinskan och är graderande som t.ex. tosi ’verkligt’ och kauhee ’väldigt’. Det finns också en handfull slangadverb som står i finsk lokalkasusform, exempelvis illativformen messiin har betydelsen ’med’ i satsen kommer du messiin och inessivformen himassa har betydelsen ’hem’ i satsen ja e himassa. Detta är ändå inte ett produktivt ordbildningsmönster i den finlandssvenska slangen, utan det handlar om en handfull slangord som anger plats eller sätt och som etablerats som sådana i finsk form.

I slangmaterialet förekommer också vissa finska adjektiv i adverbiell funktion, ombildade enligt mönstret för svenska adverb. Beläggen är från de tvåspråkiga orterna och slangadverben har alltså bildats med tillägg av finalt -t: daiju → daijut ’tokigt’, siisti → siistit ’fint, tufft’. Ordbildningsmönstret tillämpas bara på ett fåtal finska adjektiv som återkommer i flera belägg i adverbiell funktion i slangmaterialet: t.ex. i fraser som det ser helt siistit ut ’det ser alldeles fint ut’, han talar helt daijut ’han talar riktigt dumt’. Exempelvis förekommer det vanliga slangadjektivet hullu ’galen’ inte som adverb.

Inte heller engelska adverb är vanliga i slangmaterialet. De få som finns belagda är graderande adverb från standardengelska eller engelsk slang. Värt att poängtera är att de utan undantag anger en hög grad av något: totally, really, fucking, bloody och so.

De ovan diskuterade särdragen hos finlandssvenska slangadverb bör ses i ljuset av det insamlade materialet. I de enkäter som hade givna nyckelord förekom inga som specifikt var avsedda att fånga upp slangadverb. I de enkäter som inte erbjöd nyckelord, utan bara gav informanterna ämnesområden att utgå från, fanns inget område som särskilt skulle ge upphov till slangadverb. Detta innebär att alla belägg på adverb som nedtecknats är sådana som informanterna kommit på i samband med andra uttryck, som delar av fraser eller hela satser. Det här gör att den tillgängliga kunskapen om dem är av annan art än kunskapen om de andra ordklasserna, dvs. materialet ger mer kunskap om hur adverben verkligen används i kontext, men mindre kunskap om vilka olika adverb som finns och används i finlandssvensk slang på olika orter.

4.6.5 Sammanfattande om slangordens morfologi och bruklighet

För att knyta ihop iakttagelserna om ordbildnings- och böjningsmönster samt ordens bruklighet i finlandssvensk slang kan man konstatera att en del av variationen från 1990-talet har försvunnit från slangen på 2010-talet. På finskdominerade orter har finska ord och ordformer vunnit terräng på bekostnad av den variation som materialet från 1990-talet uppvisar. Orter där svenskan är ett majoritetsspråk är samtidigt också orter med egna dialektala mönster för ordbildning och böjning. Sedan 1990-talet har slangen där ytterligare närmat sig dialekten. I material från sådana orter finns även en ökad mängd slangord och former som hämtats från dialekterna och som följer de olika lokala mönstren.

Gamla väletablerade slangord som spridits från det tvåspråkiga Helsingfors har bevarats och förefaller att ha etablerats som allmängods i slangen. Bland de mest frekventa orden på olika orter återfinns i stor utsträckning samma slangord både på 1990-talet och på 2010-talet.⁶⁷ I den mån orden till sin ljudstruktur är möjliga att anpassa till antingen finsk eller dialektal form förekommer de i det nyare materialet oftare i lokalt anpassade former.

4.7 Slang som del av fraser och satser

Den finlandssvenska slangen har naturligtvis alltid innehållit vissa hela fraser. Men fram till 1980-talet ansågs slangen ändå vara begränsad till ordförrådet. I material insamlat efter 1980-talet anger finlandssvenska ungdomar för första gången helfraser eller till och med hela satser som exempel på ”slangord”. Tendensen har därefter ytterligare förstärkts så att det i de finlandssvenska slangmaterialen från 2000-talet finns åtskilliga belägg på hela fraser, citerade repliker ur filmer eller datorspel, och särskilda uttalsvarianter av ord anges som slang vid sidan av traditionella slangord.⁶⁸ Man kan fråga sig om detta möjligen visar på en pågående omvärdering av hela fenomenet slang bland finlandssvenska ungdomar.

Det som är utmärkande för den finlandssvenska slangen på 2010-talet är blandningen av element från olika språk eller språkvarieteter i en och samma fras. På orter med svensk majoritet blandas t.ex. dialektala ord och former med gamla Helsingforsslangord och engelska, t.ex. helt dabbiger jasse ’alldeles dum pojke’ eller sup helt grymt ’supa väldigt mycket’. På orter med finsk majoritet blandas därtill svenska och finska samt engelska slangord och former i en och samma fras. Det enda tydliga mönstret är att ungdomar inte förefaller växla mellan svenska ord av formell karaktär och slangartade former i en och samma fras.

Då man ser på hur slang integreras i meningsbyggnaden i talad eller skriven text är det som väntat så att slangfraser framför allt uppträder i slutet av satser.⁶⁹ I den mån slangfraser används i början av satser, som satsens subjekt, utgörs de av de gamla slangorden som är väletablerade i finlandssvensk slang: den där muijan haa isot daisarit ’den där flickan har stora bröst’ eller den juttun rulaa ’den grejen är häftig’. Det här är väntat genom att början av en sats inte gärna kan innehålla något alldeles nytt och oväntat utan att risken för missförstånd ökar.

Utöver de ovannämnda positionerna som delar av en sats används slang också som fristående delar utan direkt koppling till satsen och meningsbyggnaden. Slang används som tilltalsfraser före satser: hej jätkä, inskjutna fraser som ska fånga lyssnarnas uppmärksamhet: siis helt oikeesti ’alltså helt på riktigt’ eller för att ange attityd: sjukt siisti ’verkligen bra’, och som korta kommentarer till någon annans replik i ett samtal: keep on dreaming. Dessa uppgifter baserar sig bara på iakttagelser i det nyaste materialets enkätsvar om slangbruk, i nedtecknade slangtexter och slangfraser. Fördjupade studier av hur slangfraser används i autentiskt material, talat eller skrivet, saknas än så länge.

4.8 Slang i tal och i skrift

I detta avsnitt behandlas kort vissa särdrag hos den finlandssvenska slangen i tal respektive skrift, dvs. hur den talade slangen utformas i skrift. Finlandssvensk slang handlar i hög grad om ord, former och ljud som bär spår av kontakt mellan svenska, finska och engelska, och därtill dialekter. Detta får till följd att en och samma skriftspråksdräkt kan dölja olika uttal i fråga om både kvantitet och kvalitet. Det finns ingen konsensus om hur slang ska stavas.

Kortstavighet är ett utmärkande drag i den finlandssvenska slangen.⁷⁰ Kortstavigheten är ändå inget som skiljer finlandssvensk slang från finlandssvenska dialekter eller finska. Däremot är kortstavigheten svår att överföra och markera med det skrivna språkets hjälp, då man enligt svensk stavning inte dubbeltecknar långa vokaler (och bara ibland konsonanter) som i finskan. Det betyder att stavningen av ord belagda i finlandssvenskt slangmaterial inte i sig kan tas som stöd för stavelsekvantitet.

Ett annat utmärkande drag för finlandssvensk slang är att skriftens u och o kan stå för mycket varierande ljudbilder. Detta har sin grund dels i dialektala uttalsformer, dels i att finlandssvensk slang i så hög grad är influerad av finska och numera också engelska. Exempel på hur grafemen kan användas är bl.a. hullu (uttalas hollo ’galen’), bussi (uttalas bussi ’bussig, trevlig’), spurgu (uttalas antingen sporgo eller spurgu ’uteliggare’), supa (uttalas suupa eller soopa), buli (uttalas kortstavigt boli ’stor’), fuck (uttalas fack), vidare kova (uttalas kortstavigt kåva ’tufft, bra’), tokot (uttalas tookåt ’galet’), moore (uttalas moore ’mamma’), money (uttalas mani ’pengar’), smokea (uttalas smöukka eller småukka ’röka’). Som synes erbjuder den ortografiska formen inte någon entydig information om den bakomliggande ljudbilden.

Det lokala talade språket ger ändå i många fall ledtrådar om hur en stavningsform ska tolkas, dock inte alltid i och med att slangorden kan ha etablerats i en viss skriven form trots att den fonetiska realiseringen varierar från ort till ort. Så är fallet med ordet krapula ’bakfylla’. Veterligen uttalas ordet kortstavigt på alla finlandssvenska orter på fastlandet, men på Åland, där denna stavning också finns belagd, har den etablerade uttalsformen lång första stavelse: krappula. Ett annat exempel är det engelska verbet run som i finlandssvenskt slangmaterial har registrerats i stavningsformer som rana, ranaa, ranna, runna, ran och run. Ljudbilden torde variera i fråga om såväl konsonant- och vokallängd som u-ljudets kvalitet, utan att det finns ett direkt samband med de nedtecknade formerna.⁷¹ Stavningsformerna kan samtidigt vara markörer för hur informanten uppfattar att engelskans run har anpassats till antingen svensk eller finsk slang eller till dialekten.

Stavningsformerna döljer med andra ord komplicerade och kanske också varierande och oklara uttalsformer. Viktigt att minnas är att slangen i första hand är – eller åtminstone har varit – ett talat språk. Dessutom representerar slangen en sådan del av språkrepertoaren som minst låter sig begränsas av entydiga regler och strukturer.

Det ovan sagda betyder naturligtvis inte att finlandssvensk slang kan se ut hur som helst. Det visar exempelvis Heikki Paunonen tydligt i sin beskrivning av den tidiga Helsingforsslangens ljudstruktur.⁷² Men det betyder att man inte kan eller ska tolka slangens stavningsformer väldigt strikt, utan snarast se dem som ungdomarnas försök att återge en komplex uttals- och stavningsvariation på ett sätt som de själva upplever, och kanske också utnyttjar, i sin användning av slang i vardagen på olika håll i Svenskfinland.

4.9 Den finlandssvenska slangens kulturella dimensioner

Finlandssvensk slang har alltid präglats av de rådande språkförhållandena på de orter där slangen används, men den bidrar också till att prägla dem. Finlandssvensk slang på 2010-talet består i det stora hela av element från svenska, finska, engelska och lokala dialekter. Därtill förekommer enstaka gamla slangord som härstammar från tyska och ryska och som är gemensamma med den finska slangen. Nya slangord från invandrarspråk lyser däremot så gott som helt med sin frånvaro, samtidigt som invandrarspråken tycks ha etablerat sig i slangvokabulären på andra håll i Europa. Också i finsk huvudstadsslang har ord med ursprung i turkiska eller arabiska kommit in under de senaste åren. Den finlandssvenska slangen speglar det faktum att andelen unga med utländsk bakgrund och med andra hemspråk än svenska eller finska i Svenskfinland är så liten att invandrade språk inte har något inflytande på slangen än så länge.

Som visats i genomgången ovan har finlandssvensk slang en klar och djup förankring i lokala förhållanden. På olika orter finns delvis olika lokala slangord som ofta bygger på dialektelement och på inlån från finska och engelska. Genom 1900-talets huvudstadsslang har ett gemensamt finlandssvenskt allmängods etablerats som en stabil bas i slangen. Det är den som också finlandssvenska författare kan ta in i sina verk för att markera en finlandssvensk ungdomsidentitet, en stilnivå eller en urban identitet.⁷³ Det är ord som så gott som alla finlandssvenska unga känner till, men inte nödvändigtvis slangord som de unga använder själva – åtminstone inte uteslutande. För det första har slangvokabulären sedan 1970-talet blivit alltför allmänt spridd både geografiskt och åldersmässigt för att kunna markera en egen gruppidentitet och för det andra upplevs den slangvokabulären inte längre som modern.

Sett ur de finlandssvenska ungdomarnas perspektiv kan man konstatera att engelska fraser och hela det finska språket i sig utgör en outsinlig källa till ett slangartat språk, också utöver det vi vanligtvis tänker på som slang. Ungdomarna känner till gamla etablerade finlandssvenska slangord, och dessa verkar utgöra en stabil bas som markerar ett slags gemensam finlandssvenskhet. Den lokala prägeln är ändå central eftersom ett levande slangspråk bygger på dialekter och på variation i sätten att ta in finskan. Kanske ska ungdomarnas kommentarer om att växling mellan svenska och finska är det de uppfattar som slang tolkas så att den finlandssvenska slangen håller på att byta skepnad. Fram till 1980-talet var slangen ett fenomen som var avgränsat till språkets lexikon. Nu håller den på att utvecklas till en bredare men ändå avgränsad repertoar av stilnivåer i kommunikationen, inkluderande allt från enskilda ord till fraser, från språkblandning och språkväxling till inomspråklig variation i ordformer. På den punkten följer den finlandssvenska slangen globala eller åtminstone allmänna västerländska mönster. Unikt för den finlandssvenska slangen är däremot sättet att införliva finska och dialektala former och göra dem som sådana till lokal slang.

Litteratur

Andersson, Lars-Gunnar 1985/2005: Fult språk – Svordomar, dialekter och annat ont. Stockholm: Carlssons bokförlag.

Berg, Ruben G:son 1925: Skolpojks- ock studentslang. Andra samlingen. Svenska landsmål och svenskt folkliv 1924. Stockholm: Tullbergs boktryckeri. S. 5–94.

Bergman, Gösta 1934: Skolpojksslang. Stockholm: Bonnier.

Cantell, Ilse 1989: Regionala skillnader. I: I. Cantell et al. (red.), Helsingforsslang nu, en skolenkät 1988. Meddelanden från institutionen för nordiska språk och nordisk litteratur vid Helsingfors universitet B:12. S. 62–77.

Cantell, Ilse et al. (red.) 1989: Helsingforsslang nu, en skolenkät 1988. Meddelanden från institutionen för nordiska språk och nordisk litteratur vid Helsingfors universitet B:12.

Eble, Connie 1996: Slang & Sociability. In-group Language Among College Students. Chapel Hill: University of North Carolina Press.

Eriksson, Harriet & Saara Haapamäki 2011: Att analysera litterär flerspråkighet. I: S. Niemi & P. Söderholm (red.), Svenskan i Finland 12. Joensuu: Östra Finlands universitet. S. 43–52.

Forsskåhl, Mona 2001: Girls’ slang and boys’ – two towns in Finland visited. I: NORA. Nordic Journal of Women’s studies, 2/2001, vol. 9. S. 99–107.

Forsskåhl, Mona 2002: Historien i slangen och slangen i historien. I: G. Harling-Kranck & H. Lehti-Eklund (red.), Studier i svensk språkhistoria 6. FMS 41. S. 99–111.

Forsskåhl, Mona 2005: Mitt emellan eller strax utanför. Språkkontakt i finlandssvensk slang. Nordica Helsingiensia 2.

Forsskåhl, Mona 2013: Svensk helsingforsslang i förändring. I: L. Mattfolk, M. Vidberg & P. Gustavsson (red.), Namn i stadsmiljö. Norna-rapporter 90. Helsingfors: Helsingfors universitet. S. 27–50.

Fransman, Jessica 2011: Finlandismer i fokus. Finlandssvenska studerandes syn på ett urval finlandismer och allmänsvenska ord och uttryck. Opublicerad avhandling pro gradu i nordiska språk. Helsingfors: Helsingfors universitet.

Grönberg, Anna Gunnarsdotter 2004: Ungdomar och dialekt i Alingsås. Doktorsavhandling. Göteborg: Acta Universitatis Gothoburgensis.

Hannuksela, Elisa 2012: Användning av slangord hos finlandssvenska ungdomar. En komparativ studie av sex orter. Opublicerad avhandling pro gradu i nordiska språk. Åbo universitet.

Helsingfors statistiska årsbok 2013: Faktacentralen. http://www.hel.fi/hel2/tietokeskus/julkaisut/pdf/13_12_30_Tilastollinen_vuosikirja_2013.pdf. [hämtad 24.1.2014]

Höckerstedt, Leif 2006: Helsingforssvenskan – vem är du? I: K. Juusela, & K. Nisula (red.), Helsinki kieliyhteisönä. Helsingfors: Helsingfors universitet. S. 123–141.

Höckerstedt, Leif 2009: Presens i Helsingforssvenskan – språkkontakt? I: L. Collin & S. Haapamäki (red.), Svenskan i Finland 11. Åbo: Åbo Akademi. S. 77–85.

Höckerstedt, Leif 2010: Svenskan på plats! Helsingfors: Shildts & Söderströms.

Ivars, Ann-Marie 2015: Dialekter och småstadsspråk. Svenskan i Finland – i dag och i går I:1. SSLS 798. Helsingfors.

Josephson, Olle 2007: Språken byts och blandas, men det mesta består. Språkvård 2/2007. S. 5–14.

Kolu, Jaana 2008: Slang och språkkontakt bland ungdomar i Haparanda. I: J. Lindström et al. (red.), Svenskan i Finland 10. Nordica Helsingiensia 11. S. 159–170.

Kolu, Jaana 2011: Ungdomsspråk och slang på Åland. I: S. Niemi & P. Söderholm (red.), Svenskan i Finland 12. Joensuu: Östra Finlands universitet. S. 73–86.

Kotsinas, Ulla-Britt 1994: Ungdomsspråk. Ord och stil 25. Uppsala: Hallgren & Fallgren.

Kotsinas, Ulla-Britt 1996: Stockholmsslang – folkligt språk från 80-tal till 80-tal. Stockholm: Norstedts.

Kuusisto, Erja 1995: Slangspråk – en undersökning bland högstadieelever i Åbo. Opublicerad avhandling pro gradu vid institutionen för nordisk filologi. Åbo universitet.

Lehti-Eklund, Hanna 1989: Generationsskillnader. I: I. Cantell et al. (red.), Helsingforsslang nu. En skolenkät 1988. Meddelanden från institutionen för nordiska språk och nordisk litteratur vid Helsingfors universitet B:12. S. 62–77.

Leinonen, Therese & Marika Tandefelt 2000: Svenskan i Finland, ett språk i kläm? Unga finlandssvenskars modersmål. Helsingfors: Svenska handelshögskolan.

Lönn, Marika & Hedvig Wallin 1988: Åländska elevers språkbruk. I: Å. Stenwall-Albjerg (red.), Åländskt språk mellan öst och väst. Ålands högskola 1988:1. Mariehamn. S. 109–130.

Malmio, Kristina 2011: Ut i vida världen. Flerspråkighet i några finlandssvenska romaner på 1990- och 2000-talen. I: H. Grönstrand & K. Malmio (red.), Både och, sekä että. Om flerspråkighet. Monikielisyydestä. Helsingfors: Schildt. S. 293–317.

Nyberg, Birgitta 1988: Slangspråk – en undersökning vid Ekenäs högstadium. Opublicerad avhandling pro gradu vid svenska institutionen. Åbo Akademi.

Nyholm, Leif (senare Höckerstedt) 1984: Svenskt stadsmål i Helsingfors. Meddelanden från Institutionen för nordiska språk och nordisk litteratur vid Helsingfors universitet B:8.

Nyholm, Leif 1989: Helsingfors. Slang och forskning. I: I. Cantell et al. (red.), Helsingforsslang nu. En skolenkät 1988. Meddelanden från Institutionen för nordiska språk och nordisk litteratur vid Helsingfors universitet B:12. S. 1–17.

Nyholm, Leif 1998: Finlandssvensk slang och rikssvensk. FMS 38. S. 75–109.

Nyman, Carina 1994: Slangspråket bland skolungdomar i Jakobstad. Opublicerad avhandling pro gradu vid svenska institutionen. Åbo Akademi.

Partridge, Eric 1970: Slang today and yesterday, with a short historical sketch and vocabularies of English, American, and Australian slang. 4:e uppl. London: Routledge.

Parviainen, Outi 2013: Tjej, brud eller muija. En komparativ studie av ungdomsslang i Svenskfinland på 2010-talet. Opublicerad avhandling pro gradu i nordiska språk. Åbo universitet.

Paunonen, Heikki 2000: Tsennaaks Stadii, bonjaaks slangii. Stadin slangin suursanakirja. Helsinki: WSOY.

Paunonen, Heikki, Jani Vuolteenaho & Terhi Ainiala 2009: Industrial urbanization, working-class lads and slang toponyms in early twentieth-century Helsinki. Urban History 36:3. S. 449–472.

Rouhikoski, Anu 2013: Meitsi ja stadiässä. Näkökulmia Helsingin puhekieleen. Kielikello 2/2013. S. 4–8.

Silfvast, Marina 1990: Slangspråket i Lovisanejden. Opublicerad avhandling pro gradu vid svenska institutionen. Åbo Akademi.

Solstrand, Per Henrik 1980: Suffixet -are i finländskt slangspråk. I: M. Saari & H. Solstrand (utg.), Xenia Thorsiana. En vänskrift tillägnad Carl-Eric Thors på hans 60-årsdag den 8 juni 1980. Meddelanden från institutionen för nordiska språk och nordisk litteratur vid Helsingfors universitet B:5.

Stenström, Anna-Brita, Ulla-Britt Kotsinas & Eli-Marie Drange (red.) 2002: Jallaspråk, slanguage og annet ungdomsspråk i Norden. Kristiansand: Høyskoleforlaget.

Sundgren, Eva 2002: Återbesök i Eskilstuna. En undersökning av morfologisk variation och förändring i nutida talspråk. Skrifter utgivna av Institutionen för nordiska språk vid Uppsala universitet 56.

Tandefelt, Marika 2002: Rothe-wahlska. I: M. Tandefelt (red.), Viborgs fyra språk under sju sekel. Helsingfors: Schildt. S. 167–233.

Wessman, V. E.V. 1994: Bidrag till svensk slangordbok. FMS 35. S. 17–36.

Arkivmaterial

Institutet för de inhemska språken, Helsingfors

FMK (Folkmålskommissionen) 199: Skol-, student- och arméslang från 1930-, 1940-, 1950- och 1960-talet, 1965–1969.

Svenska litteratursällskapets språkarkiv, Helsingfors

SLS 165: Ur vårt språks pariaskast. Samling af ord och uttryck ur det Helsingforsiska Barn-, Föräldra-, Skol-, Gat-, och ’Sladäng’språket. Ernst Lagus 1890.

SLS 2041: Slang med schwung. Språkarkivets specialfrågebrev 54. Sara Nordlund 2003.

Noter

1.Se Lars-Gunnar Andersson 1985/2005 om denna problematik.

2.Exempelvis Gösta Bergman 1934; Ruben G:son Berg 1924; Partridge 1970.

3.SLS språkarkiv, samling 165.

4.Se kapitel 5; Paunonen, Vuolteenaho & Ainiala 2009.

5.Folkmålskommissionens samling 199. Folkmålskommissionen var en föregångare till den svenska avdelningen vid Forskningscentralen för de inhemska språken, som i dag går under namnet Institutet för de inhemska språken. Folkmålskommissionens samlingar ingår därför i dag i Institutets dialektarkiv.

6.Se t.ex. kapitel 5 i denna volym och Paunonen 2000.

7.Stenström et al. 2002; Forsskåhl 2005.

8.Parviainen 2013; Hannuksela 2012; Kolu 2011.

9.Enkäterna var utformade så att det fanns rum för egna slanguttryck, och informanterna ombads om möjligt placera slangorden i en kontext.

10.Nyholm 1989 och kapitel 5 i denna volym, till vilken i fortsättningen hänvisas generellt.

11.Svenska litteratursällskapets samling 2041: Språkarkivets frågelista nr 54, Slang med Schwung.

12.Jfr t.ex. Partridge 1975 och Paunonen et al. 2009.

13.SLS samling 2041; Folkmålskommissionens samling 199.

14.Se t.ex. Forsskåhl 2005, Parviainen 2013 och Hannuksela 2012.

15.Detta har en parallell i Anna Gunnarsdotter Grönbergs studie (2004) av ungdomars samtalsspråk i Göteborgsområdet. För vidare diskussion om skillnader mellan finlandssvenska flickors och pojkars slanganvändning hänvisas till Forsskåhl 2001 och Parviainen 2013.

16.På svensk botten har bl.a. Kotsinas 1994 och Sundgren 2002 kommenterat detta i sina studier.

17.I svensk kontext har detta bl.a. påpekats av Olle Josephson 2007 i artikeln ”Språket byts och blandas men det mesta består”.

18.Uppgifterna bygger på intervjuer med åtta finlandssvenska informanter och 104 enkätsvar på frågor om slanganvändning i olika sammanhang.

19.Detta kan jämföras med Leinonen & Tandefelt 2000 samt Fransman 2011 som visar att finlandssvenska unga bosatta i södra Finland har svårigheter med mer avancerade uttryck som kollokationer, idiom och metaforiska uttryck i standardsvenskan.

20.Forsskåhl 2002; 2013.

21.Wessman 1994; Folkmålskommissionens samling 199.

22.Se vidare kapitel 5 och Paunonen 2000 s. 28–32, samt för den finlandssvenska slangens del Forsskåhl 2002.

23.Om inslag av ryska, tyska och finska i Viborgssvenskan, se Tandefelt 2002.

24.Med kortstavigt uttal avses att en betonad stavelse uttalas med såväl kort vokal som kort konsonant. Detta är vanligt i finlandssvenskan överlag, se kapitel 2.

25.Formen skåbare bygger på två produktiva slangbildningsmönster i tidig finsk slang med ett tillägg av s- i början av ordet och suffixet -are. Se Paunonen 2000 s. 29–32.

26.Paunonen 2000 s. 29–32; Forsskåhl 2002.

27.Folkmålskommissionens samling 199; Ivars beskrivningar av stadsmålen i kapitel 7 i volym I:1.

28.Paunonen 2000.

29.Folkmålskommissionens samling 199; Lehti-Eklund 1989.

30.Lehti-Eklund 1989 s. 73–75.

31.Se t.ex. Nyholm 1989 s. 9, Cantell 1989 s. 81 och SLS samling 2041.

32.Ett viktigt undantag utgörs av slangen på Åland som snarare hämtar sina huvudintryck västerifrån, från Sverige och Stockholm, inte från Helsingfors.

33.Nyholm 1989 s. 10. I dag är 6 procent av stadens befolkning registrerad som svenskspråkig enligt Helsingfors statistiska årsbok 2013.

34.För en vidare beskrivning av och diskussion om denna förändring, se Höckerstedt 2010.

35.Folkmålskommissionens samling 199; SLS samling 2041; Nyberg 1988; Silfvast 1990; Nyman 1994; Hannuksela 2012; Parviainen 2013; Ivars beskrivningar av stadsmålen i kapitel 7 i volym I:1.

36.Lönn & Wallin 1988; Nyberg 1988; Cantell et al. 1989; Silfvast 1990; Nyman 1994; Kuusisto 1995; Forsskåhl 2005; Kolu 2008; 2011.

37.Jfr Nyholm 1998.

38.Forsskåhl 2005; Hannuksela 2012; Parviainen 2013; det nya enkätmaterialet insamlat för denna översikt.

39.Hannuksela 2012.

40.Henricson för en vidare diskussion om frågan i kapitel 7 i denna volym.

41.Kolu 2011; Hannuksela 2012; Parviainen 2013.

42.Ingår som replik i filmen Taxidriver från 1976 och den finska filmen Calamari unioni från 1985.

43.Se Henricsons analys och diskussion om språkväxling och slang i kapitel 7 i denna volym.

44.Hannuksela 2012; Parviainen 2013.

45.Parviainen 2013 s. 54.

46.Stenström et al. 2002; Rouhikoski 2013.

47.T.ex. en artikel skriven av Kommonen 1925 i konventstidningen Kamraten vid Svenska normallyceum. Konvent motsvaras i dag ungefär av elevråd.

48.Se dock Forsskåhl 2005 om morfologiska strukturer hos substantiv, verb och adjektiv i finlandssvensk slang.

49.Formen sammanfaller med bestämd form singularis för substantiv vars rotmorfem slutar på -a.

50.Solstrand 1980; Kotsinas 1994 s. 67.

51.Se kapitel 7 i denna volym.

52.Se t.ex. kapitel 7 i denna volym.

53.För en översikt över de morfologiska särdragen i olika finlandssvenska stadsmål hänvisas till kapitel 7 i I:1.

54.Lönn & Wallin 1988 s. 130; Forsskåhl 2005 s. 157.

55.Forsskåhl 2005.

56.Se t.ex. Nyholm 1984, Forsskåhl 2005, Höckerstedt 2009 och Reuter kapitel 2 i denna volym.

57.För den finska slangens infinitivformer, se Paunonen 2000 s. 22–23.

58.Jfr Forsskåhl 2005 s. 95–96.

59.Se Cantell et al. 1989, bilaga 2 och Forsskåhl 2005.

60.Verbböjningen i talad Helsingforssvenska tas första gången upp av Nyholm (sedermera Höckerstedt) på 1980-talet. Han har därefter återkommit till verbböjningen i Helsingfors i flera senare studier (Nyholm 1984 s. 86−97; Höckerstedt 2006 s. 138; 2009 s. 81–82, 84). Se även Henricsons och Reuters behandling av fenomenet i denna volym i kapitlen 7 och 2.

61.Denna likhet påtalas först av Nyholm i studien från 1984 och exemplifieras av Henricson i kapitel 7 i denna volym.

62.Forsskåhl 2005; Parviainen 2013.

63.Motsvarande har även poängterats av slangforskare i andra länder, t.ex. Eble 1996 och Kotsinas 1996.

64.Se Ivars beskrivning av stadsmål i kapitel 7 i volym I:1.

65.Motsvarande struktur förekommer även i finsk Helsingforsslang, men har mig veterligen inte analyserats närmare.

66.Kolu 2011; Parviainen 2013; materialet insamlat för denna översikt.

67.Jfr Forsskåhl 2005; Kolu 2011; Hannuksela 2012; Parviainen 2013.

68.Se Forsskåhl 2002.

69.Som objekt, predikativ, predikat och adverbial, som fristående inskjutna kommentarer och i mindre utsträckning också som subjekt. Jfr språkväxlingen i Henricsons exempel i kapitel 7.

70.Se vidare Reuter i kapitel 2.

71.Enligt informanterna kan run uttalas antingen med -u-, -o- eller -a-.

72.Se kapitel 5.

73.T.ex. författarna Elmer Diktonius på 1930-talet, Tom Paxal på 1970-talet och Kjell Westö på 1990-talet. Se Malmio 2011; Eriksson & Haapamäki 2011; Tandefelt i kapitlen 3 och 4 i den kommande volymen II:1.

5

Heikki Paunonen

Svenska i finsk stadislang

5.1 Stadislangens historia

I mer än hundra år har det talats slang i Helsingfors. Pseudonymen Sakinkielen professori ’Gängspråksprofessorn’ skrev år 1915 i skämttidningen Kurikka att slangen ursprungligen var tidningspojkarnas språk, ett språk som senare övertogs av pojkgäng:

Som fallet är i storstäder i utlandet, så har också apacherna eller gängen i Helsingfors sitt eget språk. Det är visserligen inte ett fullständigt språk, utan ett språk som måste talas i kombination med antingen finska eller svenska. Detta gängspråk talades för 10–15 år sedan bara av tidningspojkarna. Dess ordförråd var också mycket begränsat.

Helsingforsslangens uppkomst kan således dateras till 1800-talets slut och 1900-talets början.¹ Det är en datering som får stöd också i senare källor. En gammal sörkkabo ’invånare i stadsdelen Sörnäs’, Karl Alanko (f. 1905), berättade 1965 i en intervju för M. A. Numminen om Arttu Julin som var femton år äldre än Alanko och som skulle ha varit med i det gäng där ”konderna ’killarna’ donade slangspråket”. Från 1890-talet finns det också uppgifter om både finsk och svensk skolpojks- och studentslang i Helsingfors.²

Helsingforsslangen har ett samband med de stora ekonomiska och sociala förändringar som 1880–1900 gjorde Helsingfors till en storstad, den enda i Finland. På 1860-talet började Helsingfors industrialiseras, och samtidigt skedde den s.k. första stora inflyttningen till staden. Antalet invånare mångdubblades, och som resultat av inflyttningen förändrades språkförhållandena. Staden, som ännu vid mitten av 1800-talet hade varit nästan svenskspråkig, blev först tvåspråkig för att sedan börja förfinskas. Från 32 113 invånare och 25,9 procent finskspråkiga 1870 växte staden till 219 812 invånare och 69,4 procent finskspråkiga 1930.³

Arbetare som talade finska och svenska bosatte sig nu i de snabbt framväxande arbetarstadsdelarna norr om Långa bron. I de här tvåspråkiga miljöerna uppstod aldrig någon hög barriär mellan språkgrupperna; båda språken talades i hemmen, på kvartersgårdarna och arbetsplatserna. Samtidigt som det hos den bildade befolkningen rådde en stark motsättning mellan fennomaner och svekomaner, uppfattade sig de finska och svenska arbetarna som medlemmar av samma arbetarsamhälle. Oberoende av språk hörde barnen till samma stadsdels- eller kvartersgäng, eller schack (fi. sakki), som det hette.⁴

I de tvåspråkiga arbetarkvarteren i Berghäll, Sörnäs, Hermanstad och Vallgård hade den gamla Stadislangen således sitt ursprung, men slang talades det också i de gamla arbetarstadsdelarna i södra Helsingfors – i Rödbergen, Sandviken och Gräsviken. Den gamla Stadislangen var en produkt av ett tvåspråkigt samhälle, den var Sörkkas och Rööperis (Sörnäs och Rödbergens) gemensamma språk, en ”helsingforsisk esperanto” som det sades redan i början av 1900-talet.⁵

I den gamla slangen var orden i stor utsträckning gemensamma, oberoende av om den talades av finska eller svenska pojkgäng. Det var bara ord och grammatiska element utanför slangens eget ordförråd som avslöjade talarens modersmål och som utgjorde ramspråk. De finska gängen talade slangen med den dialektalt nyländska eller sydtavastländska grammatik som de hade lärt sig i hemmen, och de svenska gängen använde nylandssvensk dialekt som ramspråk när de talade slang. De gemensamma orden var en garanti för inbördes förståelse mellan talare med olika språklig bakgrund. En finsktalande kunde t.ex. säga friidu oli redi, kundi dorka, medan en svensktalande uttryckte samma sak med att säga fridon va redi, konden dårka, dvs. ’tjejen var rejäl, killen korkad’.⁶

Följande språkprov illustrerar finsk pojkslang i början av 1900-talet. Slangorden är markerade med fet stil:

Jumalavita sillonki kloddina ku barkkarina luffattii tual pitkin bärtšii, ni tuli niitä ku krookanvarpaiks skiiattiin. Ja mutši skiias perkema kahelle meiän talon bulimmalle kundille et: ”Förakaa toi Väiski bastuun ja tvettakaa sen klabbit!” Ja perkema, nehän föras mun ja ne alko tvettaa mun glabbeja ni mä sanoin et ne on gisat. Perkema, nää kun bulttas mun siihe penkkii ja yks sittas magan päällä ja toinen piti klabbist kii ja sit ne tvettas, juuriharjalla, perkema.

’Jumalavita [svordom] då vi var småbarn och luffade barfota där längs bergen, så fick vi vad som kallades krookanvarpaat.⁷ Och mor sade ”perkema” [svordom] till de två största pojkarna i vårt hus, att ”för den där Väinö till bastun och tvätta hans fötter!” Och perkema, de förde mig och de började tvätta mina fötter och jag sade att det gör ont. Perkema, de lade mig på bänken och den ena satte sig på magen och den andra höll fast foten och sedan tvättade de, med rotborste, perkema.’

Den gamla Stadislangen var alltså inte ett språk som talades av den generation som hade flyttat till Helsingfors. Den skapades av barnen till inflyttarna, av helsingforsare i andra generationen. Fastän de finsktalande snabbt blev fler än de svensktalande, så fortsatte den finska Stadislangen att vara starkt påverkad av svenskan. Det svenska inflytandet på ljudstruktur och ordförråd beskrivs i det följande.⁸

5.2 Svenskt inflytande på ljudstrukturen

Den gamla Helsingforsslangen har en ljudstruktur som skiljer sig från alla andra former av talad finska. Den kännetecknas för det första av vissa konsonanter som är främmande för finska språket, för det andra av förbindelser av två eller tre konsonanter i början av ord och för det tredje av utebliven vokalharmoni.

5.2.1 Främmande konsonanter

Till den gamla Stadislangens ljudsystem hör b, d, g som självständiga fonem. De är inte på något sätt marginella (som i finskan i övrigt), vilket visas av exempelord som buli ’stor’, klobo ’huvud’, hiblaa ’vidröra’, dallaa ’gå’, snadi ’liten’, budjaa ’bo’, giba ’pojke’, skuge ’skog’, skeglu ’kniv’. Långa b, d, g finns i ord som glabbi ’fot’, gloddi ’litet barn’, blaggat ’skor’. Typiskt för b och g är att de har kunnat variera med tonlösa p och k, t.ex. graga ~ graka ~ kraga ~ kraka (av krage), bragaa ~ brakaa ~ pragaa ~ prakaa (av braka).⁹

Också f är ett marginellt fonem i finskans ljudsystem, men i den gamla Stadislangen var f ett vanligt fonem, t.ex. fade ’far’, stiflat ’stövlar’, (k)liffa ’rolig’. Karakteristiska ljud i slangen var dessutom š och affrikatan tš, dvs. sj och tj i finsk notation, t.ex. šagga ’mat’, šingraa ’gå sin väg’, tšali ’pojke’, tšiigaa ’titta på’ och tšyyga, tšyygu ’20 penni’. Affrikatan tš generaliserades också till sådana ord där ett rent s vore att förvänta, t.ex. sittaa ~ tšittaa ’sitta’, sökaa ~ tšökaa ’söka’. I modern slang är tš ersatt med förbindelsen ts.

5.2.2 Konsonantförbindelser i början av ord

Inte mindre än 36 olika förbindelser av två konsonanter kan förekomma initialt i ord, mot bara 30 i modern standardfinska. Exempel är braijaa ’leka’, draisaa ’släpa’, fragis ’slagsmål’, gravari ’grav’, knekkaa ’boxas’, Kristika ’KFUM’, plaadi ’cigarrett’, prisari ’domare (i tävling)’, skabat ’tävling, prov’, stara ’gammal man’. Av dem påträffas i dagens standardfinska bara kl, kr, pl, pr och tr.¹⁰

Åtta olika förbindelser av tre konsonanter kan stå initialt i ord, nämligen skl, skn, skr, skv, spj, spl, spr, str. Exempel är sklabbi ’fot’, skniidu ’snål’, skrinnaa ’åka skridsko’, sproogaa ’tala’, stribet ’slangbåge’. Det kan jämföras med standardfinska, där på sin höjd str är gångbart i ordet stressi ’stress’.¹¹

I Stadislangen kan ett s fogas till de flesta kombinationer av tonlös klusil och l, n, r (s + kl, kn, kr, pl, pr, tr). Ofta växlar former med och utan s med varandra, från talare till talare eller hos en och samma talare, t.ex. glabbi ~ klabbi ~ sklabbi (av klabb), kraga ~ kraka ~ skraga ~ skraka (av krage), bragaa ~ prakaa ~ spragaa ~ sprakaa (av braka). Antalet konsonanter i början av ett ord kan förändras över tid. Så är fallet med t.ex. ordet strekka ’rekord’, som ursprungligen hette rekka och trekka. Variation av det här slaget är vanligast vid ordet rigi ’kostym’ (av rigg). Ordet i fråga har sitt ursprung i Stockholmsslang eller sjömansspråk och förekommer i Stadislangen i inte mindre än 20 olika varianter: riggi, rigi, riki, brigi, briki, drigi, driki, krigi, prigi, priki, trigi, triki, frigi, sbrigi, sprigi, spriki, skrigi, skriki, strigi och striki. Alla varianter har således inte varit i bruk i slangen samtidigt, utan skiftat från tid till annan.

Gamla helsingforsare är själva medvetna om uttalsvariationen, och det händer att det uppstår dispyter om vad som är ”rätt” uttal. Ska det heta kraga eller kraka, skraga eller skraka, bragaa, prakaa, spragaa eller sprakaa, prigi eller sprigi? För en del av de finsktalande var de tonande konsonanterna svåra att uttala, så de började uttala dem tonlösa. De som inte kände till den svenska originalformen av ett ord kunde generalisera, dvs. börja använda tonande konsonanter eller konsonantförbindelser i ord där sådana ursprungligen inte hörde hemma.

5.2.3 Utebliven vokalharmoni

Typisk för finskan är vokalharmonin, dvs. företeelsen att det i ett och samma ord kan finnas bara främre vokaler (ä, ö, y) eller bara bakre vokaler (a, o, u). Det är kravet på vokalharmoni som gör att man säger t.ex. kala ’fisk’ och talo ’hus’ men kylä ’by’ och käly ’svägerska’ – eller vid inlån anpassar svenskans bytta till pytty och kärra till kärryt. I den gamla Stadislangen var reglerna för finskans vokalharmoni satta ur spel. Den innehåller därför inte mindre än 17 olika vokalkombinationer som står i strid med harmonireglerna. I samtliga fall är det fråga om ord som i första stavelsen har en främre och i andra stavelsen en bakre vokal, t.ex. fyrkka ’pengar’, byysat ’byxor’, blygu ’bly’, Bärgga ’Berghäll’, bääraa ’bära’, järkku ’järn’, öödaa ’äta’, brödu ’bröd’.¹²

Många ord där vokalharmoni ursprungligen saknades har utvecklat varianter med vokalharmoni. Det mest kända fallet är namnet Sörkka ’stadsdelen Sörnäs’, som redan i början av 1900-talet hade parallellformen Sörkkä. I decennier har det i tidningspressen tvistats om vilkendera formen som är den ”rätta”, men det är en fråga som man inte har kunnat enas om. Originalformen ska i varje fall ha varit Sörckan, det namn på Sörnäs som användes i den svenska slangen.

5.3 Svenska ord i den gamla Stadislangens ordförråd

I den gamla Stadislangen hade största delen av ordförrådet sitt ursprung i svenska språket. Upp till 75 procent av orden kom från svenskan, bara 20–25 procent från finskan. Dessutom fanns det i den gamla slangen ungefär 300 ryska ord som pojkarna lärde sig av ryska soldater, köpmän eller gymnasister.

5.3.1 Anpassning av svenska ord till slangens ordstruktur

Finska substantiv skiljer sig från svenska genom att för det mesta sluta på vokal, t.ex. kala ’fisk’, kansa ’folk’, halko ’vedträ’, aamu ’morgon’, lakana ’lakan’. De svenska ord som har tagits upp i slangen har systematiskt anpassats till den finska strukturen. Anpassningen har skett med hjälp av en rad avledningsändelser, av vilka de vanligaste är ari, de, du, ga (ka, kka), ge, gu, is, sa, ski, sku, tša, tši och tšu. I Stadislangen har de här ändelserna ingen självständig semantisk funktion; de fungerar bara som ordbildningselement och är karakteristiska för slang.

En del av de svenska ord som införlivades med Stadislangen var enstaviga och slutade på vokal, t.ex. blygari, blygga, blygu, blyigga, blyyga, blyyjy (av bly), nyya (av ny), sköne ’hav’ (av sjö), snöde, snöga, snöge, snögu (av snö). Andra var enstaviga och slutade på konsonant, t.ex. bolde, boltši, boltšu, bolu (av boll), breku, bröde, brödu, brögu (av bröd), bärgga, bärika, bärtši, bärtšika (av berg), budju, buidu (av bod), fode, folkka, folkkis (av folk), galis, galsa (av kall), glaidu (av glad), hima, himis, himitšu, himtša, himtšku, himtšo, himtšu (av hem), knigu, knivu (av kniv), sparvari (av sparv), stadi, staidi, staidu (av stad). De här orden och många andra hade inte sitt ursprung i standardsvenska utan i det dialektfärgade språk som talades i arbetarkvarteren i slutet av 1800-talet och början av 1900-talet.

Flerstaviga svenska ord anpassades med samma ändelser, t.ex. dirika (av direktör), fogeli, foglu (av fågel), strimari, strömari (av strömming), studdari, stuidari, stuidu (av student). Samma princip tillämpades i sammansatta ord, t.ex. brena, brene, breni, brenkku (av brännvin), flatari, flatšku (av flatlus), gosari, gosis (av gårdskarl), rutšari (av roddbåt), skutšari (av skomakare), smobika (av småskola), smirgari, smörgari (av smörgås), spora (av spårvagn).

Stadislangen lånade också en hel del verb från svenskan, t.ex. bankkaa (av banka), barkkaa (av barka i väg), bulttaa (av bulta), draijaa (av draga), frysaa (av frysa), ridaa (av rida), simmaa (av simma), skagaa (av skaka), stulaa, stylaa (av stjäla : stulit). Anpassningen skedde här utan särskild avledningsändelse, men enstaviga verb blev tvåstaviga, t.ex. budjaa (av bo), delaa (av dö), stooaa, stondaa (av stå).

Ett mindre antal ord med ursprung i svenskan hör till andra ordklasser. Här märks framför allt en rad räkneord som användes när man talade om pengar, såsom tvooa ’2 mark’, fima ’5 penni’, tisika ’10 penni’, fimtšo ’15 penni’, tšuuga, tšyyga, tšyygu ’20 penni’, tšyfima ’25 penni’, trettika ’30 penni’, förttika ’40 penni’, fimtšika ’50 penni’, sekstika ’60 penni’, šuttika ’70 penni’, ottika ’80 penni’, nittika ’90 penni’.

5.3.2 Synonymi i Stadislangen

Som vi redan har sett kunde det till ett enda svenskt ord bildas flera slangord med samma betydelse, t.ex. blygari, blygga, blygu, blyigga, blyyga, blyyjy (till bly), bärgga, bärika, bärtši, bärtšika (till berg), hima, himis, himitšu, himtša, himtšku, himtšo, himtšu (till hem). I somliga fall är mångfalden synonyma uttryck nästan otrolig. Helsingforsslangen har t.ex. tjugo ord som är bildade till ordet skog, nämligen skuge, skugge, skugeli, skude, skuide, skuidu, skuija, skuiji, skuju, skutsa, skutse, skutši, skutta, skutte, skuuge, skuugeli, skuugeni, skuugi, skoge och skooge. Alla de här varianterna har inte varit i bruk samtidigt, utan de har kommit till vid olika tider (till de äldsta hör skuge, skude, skuija, skuiji och skutši). Ordet sten finns också i flera varianter: stenari, stebari, stibari, stena, stenu, stebu, stemu och stebbe.

Karakteristiskt för Helsingforsslangen är således det stora antalet synonyma uttryck, men många synonymer är inte bildade till ett svenskt originalord utan utgör snarare variationer på äldre slangord. Av närmare hundra ord med betydelsen ’tobak, cigarrett’ kommer t.ex. fler än tjugo varianter direkt eller indirekt från rök (som ursprungligen är ett lån från Stockholmsslangen), nämligen röbaska, röbelö, röblä, röbä, röbö, röbötsy, röfe, rögari, rökö, rölli, röllö, röpsy, röpäle, röppö, rösseli, rössi, rössö, rösti, rösö, rötški, röysti, rööki och röökirölle. En stor del av dem är sena bildningar från 1970- till 1990-talet. Bara tre av dem var i bruk i början av 1900-talet, nämligen rögari, rötški och rööki.

5.3.3 Om de svenska ordens ursprung

I de tvåspråkiga arbetarkvarter där Stadislangen tog form talade de svenska pojkarna förmodligen ett språk som var färgat av föräldrarnas bakgrund i nyländsk landsbygdsmiljö. I många fall är det svårt att avgöra vilka slangord som kommer från dialekterna, vilka från standardsvenskan.

Till kategorin dialektord hör i varje fall ord som bisi, bisse ’gammal man, gubbe’ (av bisse), duunaa ’arbeta’ (av dona), giba ’pojke, man’ (av gibbe), junge, jungo, jungu ’kniv’ (av junga, junge), kujaa, skujaa ’åka’ (av kuja), skvetta ’hoppbacke, skvätta’ (av skvätt bl.a. ’avsats i kälkbacke’).¹³

Nästan alla ord som hör till gamla lekar och spel har svenskt ursprung. En del av dem kommer från dialekterna, såsom kurajömma ’gömlek’ (av det mellannyländska dialektordet guragömma). I bollspelen ”två slag” och ”fyra slag” var mottagaren av bollen bitšari (av bittjare), som är en ombildning av ordet betjänt. Där förekom det också situationer där det ena lagets kungi ’ledare’ måste fiskaa ’avvärja bollen’ som det andra lagets kungi och lukkari ’klockare’ ville träffa honom med. Också utropet abus eller apus (av abusch) kommer från svenskan; det var ett utrop som man paxade företrädesrätt till plats i lek eller spel med. Det är tydligt att de tvåspråkiga pojkgängen i arbetarkvarteren ärvde och förde vidare en tidigare svensk lek- och speltradition.¹⁴

En del ord är belagda i 1890-talets svenska Helsingforsslang. Rolf Nordenstreng gjorde då uppteckningar av slangord som ingår i Ruben G:son Bergs ordbok som kom ut år 1924. Där finns bl.a. de svenska orden för blaffaa ’röka’ (av blaffa), fibaa ’mislyckas, göra bort sig’ (av fiba sig), fima ’fempennisslant’ (av fima), (s)kraabaa ’skolka’ (av kraba), kundi ’pojke’ (av kunde), tisika ’tiopennisslant’ (av tisika), trokaa ’sälja’ (av tråkka), Espis ’Esplanaden’ (av Äspis).¹⁵

Den gamla Stadislangen lånade också ord från Stockholmsslangen. Sådana gemensamma ord är bluggaa, bluijaa, bluisaa ’läsa läxor’ (av plugga), byylari, byylinki ’polis’ (av byling), bööna ’flicka’ (av böna), deekis ’förfall’ (olla deekiksellä av vara på dekis), fyrkka ’pengar’ (av fyrk), gimis ’rolig, trevlig’ (av kimsig), kolaa ’dö’ (av kola vippen), (k)liffa ’rolig, trevlig’ (av livad), skramlaa ’skramla, skjuta ihop pengar’ (av skramla), snutaa ’stjäla’ (av sno). Ordet kolaa har en egen historia: det är ursprungligen finskans kuolla som i formen kola har lånats in i svensk förbrytarslang. I sin nya form har ordet tagits upp i den gamla Stadislangen.¹⁶

5.3.4 Svenska i Stadislangens ortnamn

I mer än hundra års tid har också vissa ortnamn varit en viktig del av Stadislangen. Till de äldsta bland dem hör Sumppari som avser Sumparn och Rööperi som fortfarande används om Rödbergen. De här två namnen har en historia som går tillbaka till slutet av 1800-talet.

Av gammalt har ortnamnen i Helsingforsslangen bildats till de officiella svenska namnen på orterna i fråga. Detta märks bra t.ex. i namnen på holmar och stadsdelar. Det har också varit vanligt att bilda flera slangnamn till ett och samma namn, t.ex. Bergga, Bärgga, Bärtši, Bärika till Berghäll, Bruna, Brunssa, Bruntšika till Brunnsparken, Gresa, Gräsa till Gräsviken, Blobba, Blobika, Blobis till Blåbärslandet, Högga, Högis till Högholmen, Fölika, Fölis, Fölisa till Fölisön.

Senare har namnen i Helsingforsslangen börjat förfinskas. Kaltsi (till Kallio ’Berghäll’) har börjat användas vid sidan av Bärga, Ruohis och Ruohika (till Ruoholahti ’Gräsviken’) vid sidan av Gräsa, medan Brunssa har ersatts av Kaivari (till Kaivopuisto ’Brunnsparken’). Förfinskats har också vissa namn på holmar: Mustis (av Mustikkamaa, ’Blåbärslandet’) förekommer jämte Blobis, Korkis eller Korkkari (till Korkeasaari ’Högholmen’) jämte Högis och Seuris (till Seurasaari ’Fölisön’) jämte Fölis.

Det intressanta är att de svenska namnformerna i en del fall har fallit ur bruk nästan helt och hållet. Det finns knappast någon längre som talar om Brunssa, utan det heter Kaivari. Andra svenska namn har däremot hållit ställningarna, t.ex. Gräsa som fortfarande är vanligare än Ruohis.

Intressant nog uppstår det fortfarande också nya svenska slangnamn. Dagens unga kallar sålunda Pasila för Bööle. Tidigare kallades Östra centrum (fi. Itäkeskus) för Itis, som nu har tagits i bruk som officiellt namn på köpcentret i östra Helsingfors. Unga helsingforsare talar däremot även om Össe, Östis eller Östika (till Östra centrum). Till det nya skiktet i namnförrådet hör likaså Filtviken och Skitsobacka, som är bildade till finskans Huopalahti (huopa ’filt’) ’Hoplax’ och Jakomäki (där jako ’delning’ enligt ungdomarna syftar på en person som lider av schizofreni) ’Jakobacka’.¹⁷

5.4 Slutord

I den gamla Stadislangen var det framför allt ljudstrukturen och ordförrådet som påverkades av svenskan. Det är ingen överdrift att säga att Stadislangen var ett säreget finsk-svenskt blandspråk, som också ryskan hade en viss del i. Typologiska och funktionella släktingar till den gamla Stadislangen hittar vi i olika pidgin- och kreolspråk ute i världen.

När man försöker förklara den svenska dominansen i Stadislangen, kan man inte undgå misstanken att den baserade sig på en äldre svensk Helsingforsslang. Denna äldre svenska slang skulle ha talats under senare halvan av 1800-talet, före Stadislangens uppkomst, men närmare uppgifter om en sådan slang har vi inte (förutom Rolf Nordenstrengs uppteckningar av skolpojksslang på 1890-talet). Det svenska ordförrådet i traditionella lekar och spel vittnar om att det på kvartersgårdarna i staden talades något slags ungdomsspråk redan före den egentliga Stadislangen. De finska pojkarna lärde sig sina slangord av de svenska pojkarna, som de uppfattade som mer urbaniserade. Det var inte en typisk slang utan ett finsk-svenskt blandspråk som skapades, ett slags lingua franca som ursprungligen hade en annan funktion än den som slang i allmänhet har.

I ett socialt perspektiv är det lätt att förstå svenskans dominans, även om det inte fanns någon äldre form av svensk slang i bakgrunden. Helsingfors var på 1800-talet övervägande svenskt, och de svensktalande pojkarna framstod i de finsktalande pojkarnas ögon som urinvånare. Svenskheten förknippades i arbetarkvarteren med urbanisering och därför fick svenskan prestige. I finska pojkars öron hade den svenskfärgade slangen en helt annan klang än de finska dialekter som talades i hemmen. Slangen var pojkarnas och de unga männens språk – genom att tala slang kunde de ta steget ut från föräldrarnas dialektala bakgrund i bondesamhället. Slangen var det språkliga uttrycket för en urban ”Stadiidentitet”, långt innan någon hade använt själva begreppet.¹⁸ Stadislangen var och är alltjämt unik – den är det finsktalande Finlands enda urbana språk i sitt slag.

Översättning Ann-Marie Ivars

Litteratur

Berg, Ruben G:son 1925: Skolpojks- ock studentslang. Andra samlingen. Svenska landsmål och svenskt folkliv 1924. Stockholm: Tullbergs boktryckeri. S. 5–94.

FO I–III = Ordbok över Finlands svenska folkmål I–IV. Helsingfors: Forskningscentralen för de inhemska språken, jämte SLS. 1982, 1992, 2000.

Karlsson, Fred 1983: Suomen kielen äänne- ja muotorakenne. Porvoo: WSOY.

Kotsinas, Ulla-Britt 1996: Stockholmsslang. Folkligt språk från 80-tal till 80-tal. Stockholm: Norstedts.

Nyholm, Leif 1989: Helsingfors. Slang och forskning. I: Ilse Cantell et al. (red.), Helsingforsslang nu. En skolenkät 1988. Meddelanden från institutionen för nordiska språk och nordisk litteratur vid Helsingfors universitet B:12. S. 1–17.

Paunonen, Heikki 1989: Från Sörkka till kulturspråk. Iakttagelser om Helsingforsslangen som språklig och sociokulturell företeelse. Historisk Tidskrift för Finland 74. S. 585–622.

Paunonen, Heikki 1991: Slangitekstiä 1900-luvun vaihteesta. Helsingin kaupunki tiedottaa 1. S. 10–11.

Paunonen, Heikki 2000: Tsennaaks Stadii, bonjaaks slangii? Stadin slangin suursanakirja. Helsinki: WSOY.

Paunonen, Heikki 2006: Svenska i finsk Stadislang. I: Ann-Marie Ivars et al. (red.), Vårt bästa arv. Festskrift till Marika Tandefelt den 21 december 2006. Helsingfors: Svenska handelshögskolan. S. 240–252.

Paunonen, Heikki 2010: Stadin mestat. Ikkunoita Helsingin ja sen asukkaiden historiaan ja nykyisyyteen 1–2. Helsinki: Edico.

Sakinkielen professori 1915: Sananen selitykseksi sakinkielestä. Kurikka 9. Helsingfors. S. 7.

Waris, Heikki 1973: Työläisyhteiskunnan syntyminen Helsingin Pitkänsillan pohjoispuolelle. 2 uppl. Helsinki: Weilin + Göös.

Noter

1.Om finlandssvensk slang handlar kapitel 4 i denna volym.

2.Paunonen 1989 s. 585–587.

3.Paunonen 2006 s. 241.

4.Waris 1973 s. 101–104.

5.Waris 1973 s. 101–104; Paunonen 1991 s. 10–11.

6.Nyholm 1989 s. 10.

7.Om ’kråktår’, se FO III kråk-hacka, i pluralis om utslag på fötter och ben som man fick när man gick barfota i fukt och kyla.

8.Ordmaterialet är hämtat ur Heikki Paunonen, Stadin slangin suursanakirja 2000.

9.Om finskans konsonanter, se t.ex. Karlsson 1983 s. 58 f.

10.Karlsson 1983 s. 105; fler exempel i Paunonen 1989 s. 602; 2000 s. 19 f.

11.Karlsson 1983 s. 105; fler exempel i Paunonen 1989 s. 603; 2000 s. 20.

12.Karlsson 1983 s. 101; fler exempel i Paunonen 1989 s. 605; 2000 s. 22.

13.Se FO I bisse s. 180, dona s. 468 f; II gibbare, gibbe s. 304; III junga, junge s. 188, kuja s. 567.

14.Se FO I abusch s. 3, bittjare s. 283; II fiska s. 63, gura-gömma s. 424; III klockare s. 345, kung s. 462. Kurragömma är också en standardsvensk benämning.

15.Se FO I blaffa s. 194; III kunde s. 573.

16.Kotsinas 1996.

17.Mera om slangortnamn i Paunonen 2010 s. 28–35.

18.Om motsättningen mellan första och andra generationens helsingforsare, se Heikki Waris 1973 s. 102 f.

6

Jan Lindström & Camilla Wide

Finlandssvenskt
samtalsspråk

Ett område där svenskan i Finland uppvisar intressanta skillnader jämfört med svenskan i Sverige är samtalsspråket. Även om de flesta svenskspråkiga finländare förr eller senare lägger märke till att man samtalar på ett lite annorlunda sätt på svenska i Sverige än i Finland, finns det ännu inte en heltäckande bild av de skillnader som förekommer.¹ I detta kapitel lyfter vi fram de fenomen som noterats i tidigare och pågående forskning samt diskuterar vad de berättar om finlandssvenskt samtalsspråk och samtalsstil mer generellt.² Infallsvinkeln är samtalsanalytisk, men vi försöker hålla presentationen på en allmän nivå som inte förutsätter kännedom om tidigare forskning och forskningsmetodik.

Deltagare i samtal är engagerade i ett ständigt pågående dialogiskt växelspel med varandra, medan de som skriver vanligen formulerar sig utan direktkontakt med mottagaren. Talarna konstruerar sina inlägg löpande och responderar snabbt på vad den andra parten har sagt, de signalerar medhåll eller brist på detta, förvissar sig om den andras uppmärksamhet och orienterar sig mot lämplig social närhet eller distans i relation till samtalspartnern. De krav som den omedelbara sociala interaktionen ställer lämnar spår i samtalsspråket, som därför innehåller drag som saknas eller är mindre vanliga i skriftspråket.³

De senaste decenniernas forskning har gett ny kunskap om det svenska samtalsspråkets egenart, bl.a. när det gäller bruket av sociala signalord (diskursmarkörer)⁴ som aj och jå samt hur talarna formulerar och omformulerar sina yttranden i realtid.⁵ Det här kapitlet kan dock inte redogöra för alla aspekter av samtalsspråk eller för de specifika villkor som råder i mikrosocial interaktion. I stället koncentrerar vi oss på vissa punkter där det finlandssvenska samtalsspråket avviker från sättet att samtala i Sverige. Som vi visar längre fram handlar många av skillnaderna om centrala interaktiva praktiker, såsom bruket av sociala signalord.

Samtalsspråket innefattar naturligtvis en hel del social och regional variation också inom Finland, men detta beaktas inte i första hand i denna beskrivning.⁶ De språkdrag som vi tar upp är sådana som i varierande omfattning förekommer hos talare av svenska i Finland oberoende av region. Vi inleder med att diskutera signalord i avsnitt 1 och behandlar efter det bindeord som att i avsnitt 2. Referenspraktiker, dvs. metoder att hänvisa till någon eller något som har omtalats eller är bekant från en annan situation, tas upp i avsnitt 3. Mer allmänna aspekter av samtalsstil behandlas i avsnitt 4. Kapitlet avslutas med en diskussion kring finlandssvensk samtalskultur mer generellt.

6.1 Signalord i social interaktion

En stor del av de iakttagelser som gjorts i tidigare forskning om finlandssvenska samtal gäller signalord som i skriftligt material ofta betraktats som onödiga småord. I samtal spelar signalord emellertid en central roll. Social interaktion följer normer som reglerar sättet att ta turer i samtal och bemöta varandras bidrag. Detta interaktionella maskineri behöver smörjmedel för att det ska kunna fungera friktionsfritt, och här har små responsgivande ord som mm, ja och nej en central uppgift. Med sådana ord kan man t.ex. formulera minimala, bekräftande eller nekande, responser på frågor. De fyller då funktionen att hålla dialogen vid liv, vilket illustreras i exempel (1) nedan (se transkriptionsnyckel och materialförteckning i slutet av artikeln).

(1) TSL-94:10. Servicesamtal på telefon. U = uppringare, E = expedit.

Responsiva signalord har också en viktig funktion som uppbackande bidrag, som inte så mycket bekräftar eller negerar det den andra har sagt utan signalerar att den lyssnande parten hänger med och ger den andra klartecken att fortsätta sitt resonemang. Således signalerar jå:å i servicesamtalet på telefon i exempel (2) att expediten har tagit emot den bakgrundsinformation som uppringaren levererat och att hon inväntar den fråga som uppringaren antytt (rad 1: ja fråga: en sånhär sak).

(2) TSL-94:03. Servicesamtal på telefon. U = uppringare, E = expedit.

Att sådana uppbackande responser har en förbleknad svarsfunktion kommer fram i bruket av de negativa varianterna. I exempel (3) signalerar nä – i stället för att bestrida vad den andra sagt – att den lyssnande parten har följt med och godkänner den andras resonemang (rad 3).

(3) TSL-94:10. Servicesamtal på telefon. U = uppringare, E = expedit.

Den godkännande uppbackningen (nä:) har en negerande form i exempel (3) därför att bidraget som den anknyter till innehåller en negation (rad 2: de e int våra biljettpriser heller). Svenskan har sålunda en samtalsgrammatisk regel som förutsätter en typ av polaritetsharmoni mellan en uppbackning och det bidrag som backas upp; om det föregående bidraget har positiv polaritet används uppbackningar av typen ja, men om polariteten är negativ används uppbackningar av typen nej.

Finlandssvenskt samtalsspråk utmärks av vissa säregna varianter av respons- och uppbackningsord och andra slag av diskursmarkörer. Svenskspråkiga i Sverige reagerar inte sällan på användningen av dessa varianter genom att konstatera att det är något som är annorlunda; ibland uppstår rentav missförstånd. Utöver jakande/nekande responsord tar vi i det följande upp nyhetsmarkörer som aj, appellativa signalord som sidu, modaladverb som nog och planeringsmarkörer som dehär och dedär.

Bland de jakande uttrycken är jå, såsom i exemplen ovan, det vanligaste, medan denna variant inte förekommer i Sverige. Standardsvenska uttryck som ja och jo är också i bruk, men speciellt jo kan användas i fler kontexter i finlandssvenska än i sverigesvenska, t.ex. i instämmande responser som jo precis. Av de negerande svarsorden är nä vanligast, liksom i Sverige, men den rätt utbredda sidoformen ne är att betrakta som finländsk. Det är också karakteristiskt, fastän inte uteslutande finlandssvenskt, att ovannämnda responsord kan uttalas på inandning (markering med en punkt före ordet), ibland med ett frikativt inledande ljud, t.ex. .jå, .jo, .tsho, .ne samt i en särskild form med u-vokal, .ju. Responsord som uttalas på inandning produceras med dämpad röststyrka, och de förefaller också vara något svagare signaler om medhåll. De förekommer ofta bland de sista kommentarerna till det ämne som har behandlats i samtalet, varvid de verkar ha funktionen att signalera att det inte finns mer att tillägga till det som redan har sagts. Detta illustreras i exempel (4); för ett annat fall, se även exempel (5) rad 8.

(4) Spara talet: Vålax (SLS 2007:85). Dialektinspelning med intervjuare.

I dialektintervjun från östra Nyland i exempel (4) kommer intervjuaren (Int) med en sammanfattande kommentar om den lokala dialektens livskraft. Intervjuarens bidrag får en serie medhållande uppbackande responser av de intervjuade ortsborna (A och B), jåo på rad 3 och 4 samt nåjå på rad 9. Den finala uppbackningen på rad 11 är .jo uttalat på inandning och följs av en paus, varpå intervjuaren går över till en ny fråga. Som utdraget visar finns det en rad regionalt färgade former av sociala signalord i östnyländska mål, t.ex. diftongerade former som jåo och näi.⁷ Också i allmänspråket finns mer utbyggda variantformer av svarsord, såsom mjå, jåjå och nähä.⁸

En funktionellt mer specialiserad grupp av uppbackande responsord är de s.k. nyhetsmarkörerna, dvs. ord som signalerar att lyssnaren har tagit emot ny information. Sådana ord är t.ex. aha och jaha samt aj som i denna användning har särfinlandssvenska drag. Ett exempel på ett typiskt finlandssvenskt aj återfinns i utdraget (5), där kunden (K) vid en biljettlucka blir informerad om färgkoderna i ett bokningssystem, samtidigt som hon inser hur många av platserna till föreställningen hon är intresserad av som redan är bokade. Aj på rad 6 signalerar att ny information tagits emot och följs av en formulering av den nya insikten.

(5) HLUC:027. Servicesamtal. E = expedit, K = kund.

Aj kan kombineras med andra responsiva uttryck som aj ja, aj jaha, aj sjutton, aj just så, aj sidu eller med formelmässiga yttranden som aj de e på de sätte, aj de visste ja int; jfr även jaha aj ni ha lyft den i (18) rad 4. Användningen som (neutral) nyhetsmarkör är främmande för svenskan i Sverige där aj primärt är en interjektion som signalerar plötslig upplevd smärta, t.ex. Aj, det gjorde ont!, eller negativ överraskning, t.ex. Aj, så rädd jag blev!⁹ Finlandssvenskans mer utbredda bruk av aj har antagligen påverkats av finskans ai som respons på nyheter.¹⁰

Det lilla ordet nå är ett av de mest utpräglade finlandssvenska sociala signalorden: det utmärker inledningar till frågor och svar, och det kombineras ofta med andra signalord som nåjå. I exempel (6) intervjuas en ljudtekniker (L), och intervjuarens fråga på rad 6 inleds med en kort inandning och ordet nå.

(6) SAM:RI2. Radiointervju.

I exempel (7) ställer samma intervjuare en annan fråga som tar fasta på att ljudteknikern är synskadad. Här inleds L:s svar på rad 3 med tvekljudet öh följt av nå.

(7) SAM:RI2. Radiointervju.

Som exempel (6) och (7) visar används nå som en typ av markör för övergångar i samtal. En ny fråga, i synnerhet en sådan som introducerar ett nytt ämne eller en ny aspekt på ett ämne, kan innebära en sådan övergång på intervjuagendan. Ett inledande nå gör då övergången tydligare och förbereder talarna för den. På samma sätt markerar nå i början av ett svar att talaren nu tar turen och försöker svara på frågan, vilket innebär en övergång på turtagningsplanet. Ytterligare kan nå signalera att talaren fokuserar eller godkänner bara en del av det som frågan tar upp, medan en annan del av (det komplexa) svaret innehåller en invändning. I exempel (7) kan vi notera att L tar fasta på och godkänner förslaget känselsinne i intervjuarens fråga, men avvisar det andra alternativet, nämligen att man som synskadad skulle ha ett speciellt bra luktsinne (rad 12–14).¹¹

Nå kan också markera gränser och övergångar inuti ett resonemang. I exempel (8) talar A om sitt barnbarn som försökte gunga med en gunghäst som hon hade lyft upp på sängen. På rad 7 växlar A från att återge händelserna till att kommentera dem, vilket inbjuder till reaktioner från lyssnarnas sida (nu vet ni nu väl hu de gick me gunghästar å henne). Övergången till kommentar markeras med det nå som står i början av rad 7.

(8) SAM:V2. Vardagligt samtal.

Nå används inte i dagens sverigesvenska på samma sätt som i utdragen ovan. Däremot tycks ordet ha varit vanligare i äldre språkbruk, något som beskrivningen av nå i SAOB antyder. I dramadialog från 1800-talet påträffas det också i användningar som påminner om de finlandssvenska, t.ex. som inledare i frågor: Nå hvad svarade du den plågoanden?¹² Som uppmärksamhetssignal, speciellt i förebrående yttranden, torde nå kunna användas även i dag, både i Sverige och i Finland: Nå nå, sakta i backarna! Finskan har ett bruk av signalordet no som är parallellt med det finlandssvenska.¹³

Hej är en vanlig interjektion som används som hälsning och anrop. I finlandssvenska samtal används hej också som en övergångssignal, en signal som dock är kraftigare och mindre vanlig än nå. I exempel (9) talar diskussionsledaren (D) och några studenter om studier och språk i ett fokusgruppssamtal. De håller på att avsluta samtalsämnet språkkurser, då D på rad 12 kommer på ytterligare en aspekt av ämnet (jfr bruket av ännu). Denna vändning i samtalet markerar hon med ett hej i början av frågan hu e de ännu me språkkurser?

(9) DYLAN:FG1. Samtal i fokusgrupp.

Även hej som samtalssignal har en motsvarighet i användningen av hei i finskan.¹⁴

Svenskt samtalsspråk innehåller flera appellativa signalord som hördu, vetdu (du vet), serdu och förstårdu samt plurala varianter av dessa med ni, t.ex. hörni. Till denna grupp hör sidu, som är att betrakta som en finlandssvensk uttalsform av ’ser du’. Sidu har också en del användningar som inte är så typiska för serdu i Sverige. Ordet förekommer två gånger (rad 4 och 13) i exempel (10) som är hämtat från ett vardagssamtal där man diskuterar renovering av gamla hus och det ökade intresset för antikviteter i Finland.

(10) HGRIS:1. Vardagligt samtal. T = värd, S = värdinna, U = gäst.

I den första användningen (rad 4) fungerar sidu som ett responsord som signalerar att talaren tagit emot ny information, ungefär med innebörden ’ser man på’. I den senare användningen (rad 13) inleder sidu tillsammans med bindeordet men ett förklarande yttrande som syftar till att övertyga den andra parten om ett sakförhållande. Speciellt den förra av de två användningarna är karakteristiskt finlandssvensk, möjligen influerad av ett liknande bruk av verb för seende i finskt samtalsspråk, kato, katoppas, kappas.

Modaladverben ju, nog och väl är ett frekvent inslag i svenskt samtalsspråk. Av dessa är det nog som används olika i Sverige och Finland. Adverbet har innebörden ’visst’ i Finland, medan det också, och kanske oftare, betyder ’antagligen’ i Sverige.¹⁵ I finlandssvenskt samtalsspråk är nog – som kan uttalas som no eller nu – vanligt förekommande och påverkas av bruket av det semantiskt besläktade adverbet kyllä eller kyl i finskan.¹⁶ Nog är en bekräftande markör som antyder en kontrast mellan två ståndpunkter eller förväntningar som uppstått i samtalskontexten. I exempel (11), där man diskuterar det tunga novembermörkret, finns det flera nog (no och nu) med vilka talarna relaterar sina bidrag till varandra. S har just berättat om en väninna som lider av ensamhet och att den mörka årstiden inte gör saken bättre. På rad 1 följer en kommentar till de dystra senaste dagarna (de ble nästan ingen dag) som får en medhållande respons av U.

(11) HGRIS:1. Vardagligt samtal. T = värd, S = värdinna, U = gäst.

Efter en paus på 1,6 sekunder tillägger S en bekräftande kommentar som inleds med no. Adverbet binder kommentaren till den föregående kontexten, där man talat om depression, och understryker att det är en fullt rimlig följd av mörkret att man blir lite deprimerad (samtidigt avfärdas en tänkbar motsatt åsikt kraftigt). T fäller en medhållande kommentar på rad 11 som också för diskussionen till ett allmännare plan, dvs. årstiden är tung för alla. Samtidigt som nog bekräftar medhållet signalerar adverbet T:s perspektivskifte. Också U fortsätter med en medhållande kommentar, men inflikar tillsammans med T en modifikation, på någo sätt (rad 13), som visar att talarna håller på med att förhandla om hur deras ståndpunkter passar ihop med varandra. Efter det introducerar U på rad 15 ett nytt perspektiv på frågan – med yttranden inledda med nu ’nog’ – och pekar på behovet av solljus. T fortsätter dock att tala om att man är lite deprimerad och U bekräftar sitt medhåll på rad 19, men även här går hon vidare med ett (skämtsamt) förslag till lösning (man borde gå så där ordentlit i ide). Talarna bekräftar således sin samstämmighet, men har samtidigt något olika synvinklar på ämnet som diskuteras: T talar om följden av mörkret medan U tar fasta på vad man borde göra för att kunna klara av det.

Det är emellertid inte alltid helt klart om uttalsformen nu är en variant av modaladverbet nog eller om det är fråga om en modal användning av tidsadverbet nu. Den senare användningen är typisk för nyländsk finlandssvenska, medan den begränsar sig till vissa uttryckssätt i Sverige, t.ex. konditionala satser av typen om nu någon skulle vara intresserad av det. Det finlandssvenska bruket av det nedtonande nu illustreras i exempel (12).

(12) HGRIS:1. Vardagligt samtal. S = värdinna, U = gäst.

Not: ¹⁷

Innebörden av det temporalt försvagade nu är inskränkande: det som sägs gäller med vissa reservationer eller är av parentetisk karaktär. Till exempel i (12) presenterar U sin erfarenhet av skolvärlden (rad 3) som perifer i förhållande till S som har en fast anställning i en skola. Denna användning stöds av motsvarande bruk av finskans temporala adverb nyt.¹⁸

Typiskt för finlandssvenska samtal är också bruket av de demonstrativa pronomenen den här och den där som signalord vid talplanering. När neutrumformerna dehär och dedär används vid talplanering syftar de inte på något som sagts i samtalet eller som annars är känt för samtalsdeltagarna. Snarare har de en samtalsreglerande funktion: de bidrar till att strukturera den information som presenteras eller själva samtalet. I utdraget i exempel (13) används dedär två gånger på detta sätt. I utdraget, som är från ett vardagligt samtal mellan några äldre kvinnor, berättar M på rad 6 och 8–9 vart hon åker tåg när hon är på väg till sommarstugan. Hon använder först dedär mitt i en prepositionsfras: ti dedär Ekenäs (rad 6). Efter att hon har förklarat varför hon åker just till Ekenäs (rad 8–9) följer en paus på 1,6 sekunder i samtalet. När M på rad 14 tar turen på nytt använder hon dedär som signalord en gång till, nu tillsammans med bindeordet men (men dedär).

(13) SAM:V2. Vardagligt samtal.

Planeringsfunktionen förekommer i de flesta finlandssvenska varieteter (eventuellt med undantag av åländskan). I vissa varieteter är den här vanligare vid talplanering och i andra är den där vanligare, men i de flesta varieteter kan båda förekomma i den här funktionen. Det finns också talare som växlar mellan dessa pronomen vid talplanering.¹⁹ I sverigesvenska varieteter används pronomenen den här och den där inte vid talplanering av det slag som illustreras i exempel (13).

Exempel (13) visar två av de kontexter i vilka den här och den där används i talplanerande funktion. På rad 6 (ti dedär Ekenäs) har dedär en fokuserande funktion och riktar uppmärksamheten på något centralt i sammanhanget. Medan E åker tåg till Karis åker M tåg till Ekenäs. På rad 14 har uttrycket men dedär en avrundande funktion: talaren har kommit till en punkt där hon kan lämna över turen till någon annan, vilket framgår av de pauser som föregår och följer efter hennes tur (rad 13, 15). Då ingen annan tar turen fortsätter hon att tala om hur hon tar sig till sommarstugan (rad 16: nu ha vi gjort på de vise å ja tycker de:e hemst skönt …).

En annan typisk kontext för den här och den där som talplaneringsmarkörer är i början av turer eller större helheter inom samtal.²⁰ Utdraget ur en dialektintervju i Nedervetil i Österbotten i (14) visar ett exempel på detta. I utdraget använder intervjuaren neutrumformen av pronomenet den här (dehe:) när hon ställer en ny fråga till informanten efter att diskussionen kring den tidigare frågan ebbat ut.

(14) Spara talet: Nedervetil (SLS 2006:227). Dialektinspelning med intervjuare.²¹

Den talplanerande funktionen är tydlig i exempel (14): formen dehe: förekommer vid övergången från ett samtalsämne till ett annat och signalerar att ett nytt ämne eller en ny aspekt av det som diskuterats, i detta fall en fråga om något helt annat, kommer att introduceras; jfr även nå i (6).

Också vid bruket av demonstrativa pronomen som planeringsmarkörer föreligger ett snarlikt mönster i finskan.²² I finska används emellertid bara det distansmarkerande pronomenet tuo ’den där’ (i kasus partitiv tuota, tota), och inte närhetsvarianten tämä ’den här’, i talplanerande funktion.²³

6.2 Bindeord mellan samtalsbidrag

Ett annat karaktäristiskt drag i finlandssvenskt samtalsspråk är bruket av vissa bindeord (konjunktioner) i kontexter som avviker från det normenliga bruket i svenskt skriftspråk. Bindeord som för, men och att signalerar relationen mellan det som sägs och det som sagts innan. Många bindeord, t.ex. att, inleder bisatser. I exempel (15) används dock att på ett sätt som inte är typiskt för bisatser. Där diskuterar styrelsemedlemmarna i en ungdomsförening en festsal som de planerar att hyra.

(15) SAM:M2. Mötessamtal.²⁴

I skriftspråket används att i bisatser som anknyter direkt till en huvudsats (H påpekar att det är fem meter till taket). Den sats som att inleder på rad 4 i exempel 13 kan inte kopplas ihop med någon huvudsats. Snarare utgör att-satsen en grammatiskt självständig helhet. När H använder satsen på rad 4 drar hon en slutsats som är en följd av det hon sagt tidigare om festsalen. Eftersom det är fem meter till tak i festsalen krävs det många deltagare i de evenemang som ordnas där, för att de ska bli lyckade.

Självständiga att-satser av den typ som illustreras i exempel (15) förekommer även i samtalsspråket i Sverige.²⁵ De är emellertid mer frekventa i finlandssvenskt samtalsspråk,²⁶ vilket sannolikt beror på ett liknande bruk av det motsvarande bindeordet että ’att’ i finskt samtalsspråk.²⁷ Därtill verkar kombinationer av att med andra bindeord vara vanligare än ett ensamt att i sverigesvenska samtal. I stället för en sats med endast att, som i (15), kan man sålunda i ett sverigesvenskt samtal förvänta sig en sats inledd med så att: så att det ska vara smockfullt med människor för att det ska lyckas.²⁸

Inte bara belägg i resonerande kontexter av den typ som illustreras i exempel (15) förekommer i sverigesvenska samtal (om än mindre frekvent). Där påträffas också självständiga att-satser som klargör eller specificerar något som sagts innan, t.ex. men du har inga symptom från luftvägarna att du tycker de e jobbit å andas eller att de trycker över bröstet eller nåt sådant? (från ett samtal till Giftinformationscentralen i Sverige).²⁹ Det som däremot inte förekommer i samtal i Sverige är bruket av självständiga att-satser i kontexter där att-satserna används på ett mer övergripande plan i kommunikationen, t.ex. för att signalera övergången mellan olika skeden i en berättelse (eller andra kommunikativa verksamheter) eller för att markera en avslutning av ett ämne som diskuterats, exempelvis just en berättelse.³⁰ Bruket av att-satser i den avslutande fasen av en berättelse illustreras i exempel (16), där T berättar om sina erfarenheter av möss i sommarstugan.

(16) SAM:V2. Vardagligt samtal.

I exempel (16) använder T två självständiga att-satser i slutfasen av sin berättelse. I båda fallen har att-satserna en avrundande funktion. Efter att T har berättat om det sista stället där mössen hade lämnat spår efter sig i sommarstugan konstaterar hon att där hade di vari också (rad 7). Med att-satsen summerar hon det hon sagt och kommer med en slutkläm om mössens beteende. När de andra deltagarna har gett korta responser på detta använder hon en att-sats till och ställer frågan att hur kommer di ti alla möjliga sådana ställen? (rad 11–12) som kommenterar mössens beteende mer generellt, med utgångspunkt i det hon nyss berättat om deras framfart i hennes sommarstuga. E besvarar T:s fråga på rad 14 och 16 (di e så nyfikna sen så di måst ju in på allt (.) där di bara kan). Efter det tar M turen och berättar om sina erfarenheter av möss i sommarstugan.³¹

Ännu ett exempel på den utbredda förekomsten av att i finlandssvenska är bruket av det sammansatta bindeordet men att. Talarna använder men att särskilt i argumenterande sekvenser som har tre led: talaren formulerar först en ståndpunkt, sedan flikar den in någon alternativ synpunkt, men till slut återgår talaren till sin ursprungliga ståndpunkt med ett yttrande som inleds med men att.³² Ett exempel på bruket visas i utdrag (17) där två gymnasister (A, B) pratar med en diskussionsledare (D).

(17) HUSA:03. Samtal med gymnasister (A, B) och diskussionsledare (D).

Strängt taget kan att i kombination med men verka överflödigt. Bruket kan dock motiveras med att men som vanligt anger en kontrast, medan att, i likhet med det generellt summerande att som noterats i exempel (16), signalerar att det som talaren kommer att säga redan har sagts eller aktualiserats tidigare och att utsagan därmed kommer att utgöra något slags slutkläm.

Kombinationen men att används också i kontexter där man inte ser en lika klar tredelad argumenterande sekvens som i typfallet i exempel (17). I exempel (18) pratar en äldre man (T) och två äldre kvinnor (S och U) om en tung soffa som S och T har lyft på tu man hand och om olika hjälpmedel (remmar) som skulle kunna göra lyftandet lättare. U kommer med en avslutande kommentar som påminner talarna om riskerna med att lyfta tunga föremål i vår ålder ren (rad 19–20). Denna kommentar inleds med men att och kan ses som ett avståndstagande från ett tidigare inlägg där U kommenterade fördelar med hjälpmedel (rad 17).

(18) HGRIS:01. Vardagligt samtal. T = värd, S = värdinna, U = gäst.

Sådana här fall kan kanske tolkas som komprimerade versioner av fullt utförda tredelade argumenterande sekvenser som den i exempel (17). Men att föregås av en alternativ synpunkt som tar upp fördelar med en viss lyftteknik, de blir bättre balans liksom i den (rad 17), men den ståndpunkt som formuleras med det inledande men att på rad 19–20 framstår som given och aktualiserad i det föregående (att det var mycket svårt att lyfta soffan) eller av talarnas gemensamma kunskap, exempelvis gällande deras ålder och behovet av att ta det försiktigt med vissa fysiska ansträngningar. En sådan användning av men att – analogt med så att – verkar således i allmänhet signalera att ett samtalsförlopp kommit till sitt slut. Användningen får antagligen stöd av finskans motsvarande konstruktion mut et(tä) ’men att’.³³

Onödig mångordighet förefaller ligga bakom bruket av ordkombinationen därför för att som ett slags sammansatt kausalt bindeord.³⁴ Språknormen föredrar här entydigt ett val mellan antingen därför att eller för att. I vardagligt finlandssvenskt bruk förekommer därför för att i synnerhet i svar på varför-frågor. Ett exempel finns i exempel (19), rad 5, som kommer från en samtalssekvens med en gymnasist (H) och en diskussionsledare (D). Diskussionsledaren frågar varför H inte kan tänka sig att söka till handelshögskolan (Hanken) genom att först välja en utbildning på en handelsskola (Lilla Hanken) i stället för att gå på gymnasiet (rad 1–2, 4).

(19) HUSA:24. Samtal mellan en gymnasist (H) och diskussionsledare (D).

I responser av det slag som ses här får därför extra prominens som direkt svar, medan för att leder in i ett vidare resonemang. Man kan notera att H inte upprepar därför på rad 6 – som inte är en direkt responsposition – utan tar ny sats i sin förklaring med bara fö att (du måst ju skriva studenten). Men trots att det finns sekventiella faktorer som kan gynna kombinationen av därför och för att är bruket inte normenligt och det påträffas inte heller i samtalsspråket i Sverige.

6.3 Referenspraktiker

Ytterligare ett område där finlandssvenskt samtalsspråk uppvisar skillnader gentemot sverigesvenskt är de s.k. referenspraktikerna, dvs. handlingar där man dels hänvisar till någon eller något som är bekant eller som det har talats om tidigare, dels återger sådant som sagts eller kunde ha sagts i andra sammanhang. Skillnader förekommer exempelvis i användningen av demonstrativa pronomen som den här och den där och i sättet att markera citat i samtal. I detta avsnitt presenterar vi först det typiskt finlandssvenska bruket av demonstrativa pronomen och går efter det över till att diskutera sättet att introducera och markera citat, dvs. anfört tal.

I finlandssvenskt språkbruk finns det en tendens att använda demonstrativa pronomen oftare än i sverigesvenskt språkbruk.³⁵ Tendensen gäller både tal och skrift, men vi fokuserar här på bruket i tal.³⁶ Exempel (20) innehåller fyra belägg på det demonstrativa pronomenet den där inom ett och samma inlägg i ett vardagligt samtal. I samtalet diskuterar några yngre kvinnor bl.a. resor till utlandet. Utdraget är från slutet av L:s berättelse om en upplevelse som hon varit med om under en resa till Paris.

(20) SVESTRA: Tre flickor på café. Vardagligt samtal.

I tre av de fyra fallen i exempel (20) står det demonstrativa pronomenet den där framför namn på platser eller byggnader (Napoleongravarna, Invalidkyrkan, Soldaternas kyrka). Det handlar sålunda om hänvisningar till något unikt, dvs. till fall där det normalt inte behövs en markering med demonstrativa pronomen för att göra det möjligt för lyssnarna att identifiera vad talaren pratar om.³⁷ I det fjärde fallet används den där i ett längre uttryck med frasen andra delen av. Här är det fråga om en del av en helhet (andra delen av Invalidkyrkan), där det också skulle räcka med att använda bestämd artikel (den andra delen av Invalidkyrkan) för att hänvisa till det som omtalas.³⁸ Samtliga platser och byggnader har omtalats flera gånger tidigare i berättelsen. När L på raderna 5–8 riktar uppmärksamheten på dem på nytt förklarar hon den poäng hon just har gjort om hur hon plötsligt under besöket i Paris insåg att hon och hennes mamma befann sig på ett av världens största krigsmuseer och att de hade tillbringat flera timmar där.

Liksom i fråga om de flesta finlandssvenska särdrag handlar det inte om att man i finlandssvenska samtal skulle använda de demonstrativa pronomenen på ett helt annat sätt än i Sverige. Snarare är det fråga om frekvensskillnader: i finlandssvenska samtal fokuseras personer, varelser, ting eller företeelser som omtalas oftare med demonstrativa pronomen.³⁹ I vissa fall är frekvensen relativt hög i fall där demonstrativa pronomen sällan förekommer i sverigesvenskt språkbruk. Detta är t.ex. fallet med namn som i exempel (20).⁴⁰

Frekvensen för demonstrativa pronomen är hög också i finlandssvenska dialekter. I vissa dialekter har pronomenen fått en utvidgad funktion som bestämd artikel.⁴¹ Strukturer med demonstrativa pronomen kan emellertid också utvecklas till uttryckssätt med en helt egen funktion i samtal. Detta är fallet med strukturer som det demonstrativa pronomenet den i östnyländska dialekter, vilket illustreras i exempel (21). Utdraget är ur en dialektinspelning gjord i Pernå i östra Nyland. Här redogör T för sin familjesituation.⁴²

(21) Dialektinspelning i Pernå. Informellt samtal mellan några informanter som känner varandra.

I standardspråket skulle man i en situation motsvarande den i exempel (21), rad 7, ha endast bestämd form (minstingen).⁴³ Strukturer med det demonstrativa pronomenet den (de eller te) har emellertid i östnyländskan inte samma funktion som bestämd form. Snarare har pronomenet te/de funktionen att rikta uppmärksamheten på något som är centralt i sammanhanget.⁴⁴ Informant T berättar i exemplet om hur barnbarnen utgör en viktig del av hans liv. En orsak till att han (och hans fru) fortfarande ägnar sina barnbarn mycket tid är att det yngsta barnbarnet (te minstingin) ofta har varit sjukt och därför behöver bli omskött mer än man kanske skulle vänta sig.

Bruket av demonstrativa pronomen har en motsvarighet i finskt språkbruk, vilket kan vara en förklaring till att särdraget finns eller är så frekvent i finlandssvenska samtal. I finska som inte har någon bestämd artikel används demonstrativa pronomen (tämä ’den här’, tuo ’den där’, se ’den’) oftare än i svenska. De demonstrativa pronomenen uppfyller därför många olika typer av funktioner i finskt samtalsspråk.⁴⁵ Detta påverkar sannolikt det finlandssvenska språkbruket.⁴⁶ Men det frekventa bruket av demonstrativa pronomen i finlandssvenska samtal kan även avspegla ett äldre språkbruk.⁴⁷ Användningar som tidigare varit mer frekventa i sverigesvenskt språkbruk bevaras gärna i finlandssvenskt språkbruk om de har stöd i finskan (jfr ordet nå ovan).

Också sättet att markera citat eller anfört tal uppvisar likheter med motsvarande praktiker i finska samtal. Hit hör bruket av verbet vara och bindeordet att framför yttrandesegment som utgör citat av olika slag. Citaten består inte endast av något som en annan talare har sagt, utan kan även uttrycka känslor, attityder eller andra egenskaper hos den ursprungliga talaren.⁴⁸ I exempel (22) använder både H och J, som inte går på gymnasiet, vara och att två gånger framför citat som återger vilka reaktioner de fick från andra när de valde en annan utbildning.

(22) HUSA:10. Samtal med elever på handelsskola (H, J) och diskussionsledare.⁴⁹

I exempel (22) används vara som det verb som introducerar citaten i stället för t.ex. säga. Också i sverigesvenska samtal används vara som ett s.k. anföringsverb. Medan vara i finlandssvenska samtal typiskt står i preteritum framför citat som illustrerar vad en person tyckt eller tänkt vid en given tidpunkt, används presensformer av vara framför citat i sverigesvenska samtal för att illustrera åsikter eller tankar mer generellt: de e såhär å ”ouesch tsk (.) va gör dom”.⁵⁰ Även om det är fråga om samma verb, vara, finns det alltså både en formell och en betydelsemässig skillnad i hur verbet används som markör för citat. Det finlandssvenska bruket av vara visar även här likheter med bruket av motsvarande verb i finska (olla ’vara’) framför citat. Men också i engelska används verbet be ’vara’ på ett liknande sätt som i finlandssvenska samtal. Här har vi alltså att göra med en struktur i finlandssvenskt språkbruk som kan vara påverkad både av engelska och finska.⁵¹

Bruket av bindeordet att som markör för citatbörjan är betydligt vanligare i finlandssvenska samtal än i sverigesvenska, där t.ex. markören ba (som kommer från bara) i stället används frekvent,⁵² också i satser där talaren inte använt något verb för att presentera citatet: pappa ba ”nej det är för dyrt”.⁵³ I finlandssvenska samtal verkar citat mer sällan presenteras utan något anföringsverb, men att kan ersätta anföringsverbet i situationer där ett citat redan yttrats i samtalet. En annan funktion som att har i finlandssvenska samtal är att avgränsa citat då en talare återger flera yttranden eller tankar efter varandra: han va helt eh ”hej att nå att (0,3) vart ska du att hehe var ha du vari å”.⁵⁴

6.4 Samtalsstil

Finlandssvenskt samtalsspråk har också en del egenheter som inte är direkt lexikala eller grammatiska utan som mer allmänt har med sättet att uttrycka sig på att göra. Genom sin samtalsstil signalerar talarna t.ex. närhet eller distans i relation till varandra. Dessa övergripande stilistiska mönster är så konventionella att talarna sällan är medvetna om dem och deras egenart. Skillnader mellan finlandssvenska och sverigesvenska stilistiska konventioner blir dock uppenbara när man jämför språkvarieteterna med varandra.

Finlandssvenskt samtalsspråk uppvisar exempelvis vissa skillnader gentemot sverigesvenskt samtalsspråk i fråga om tilltal. Den omarkerade tilltalsformen är numera du i både Sverige och Finland, men ni förekommer fortfarande i viss mån som hövlighetsform i Finland, främst i s.k. institutionella samtal där den ena parten uppträder i en yrkes- eller expertroll. Till exempel i följande kundsamtal (23), inspelat på Luckan i Helsingfors, använder expediten pronomenet ni när han på rad 7 ställer en specificerande fråga till kunden, som i detta fall är en äldre man. Även kunden använder ni, men det kan tolkas som ett pluralt, kollektivt ni, ’(alla) ni som jobbar här’.

(23) HLUC:118. Servicesamtal. K = kund, E = expedit.

Niandet har i Finland inte så negativa konnotationer som i Sverige där det äldre niandet, som mestadels försvunnit, ofta användes för att signalera distans uppifrån och ner (dvs. till en person utan titel).⁵⁵ Ett nytt niande har dock delvis uppstått inom servicesektorn i Sverige.⁵⁶

Typiskt för Sverige är att man där är mer benägen än i Finland att favorisera personligt tilltal. I institutionella samtal kan t.ex. en läkare tilltala en patient med förnamn och använda pronomenet vi för att inkludera patienten i en verksamhet som läkaren utför, t.ex. men då skriver vi så Louise.⁵⁷ Niande förekommer normalt inte och frekvensen för tilltal är överlag högre än i Finland. Också i Finland är duande den normala strategin i de flesta samtal mellan t.ex. läkare och patient, men man kan också finna belägg på niande, vilket kan vara förknippat t.ex. med samtalspartnerns ålder, som tydligen även i kundsamtalet i (23). Därtill finner man att läkaren i vissa samtal undviker att tilltala patienten helt och hållet. Detta är fallet i exempel (24) nedan.⁵⁸

(24) INK:08. Samtal mellan läkare (L2) och patient (P8).

I exempel (24) använder läkaren olika typer av opersonliga konstruktioner då han tilltalar patienten: de sker en viss uppföljning (rad 4), de finns en läkarkontakt (rad 6), å den här föreningskontakten å också arbetskamraters kontakt (rad 9–10) och att man nu kan fundera tisammans på di här besvären (rad 12–13). Med andra ord sker eller existerar något eller ”man” gör något i allmänhet. Detta kan tolkas så att läkaren visar respekt för patientens personliga integritet genom att inte komma för nära patienten genom direkt tilltal. En sådan distanshållande strategi för att visa respekt förekommer oftare då parterna inte känner varandra sedan tidigare, vilket är fallet i exempel (24). Strategin är också typisk för motsvarande situationer i samtal på finska i Finland.⁵⁹ I motsvarande situationer i Sverige verkar institutionella representanter som läkare däremot tillämpa en strategi som går ut på att minska det sociala avståndet (jämför exemplet med vi och namntilltal i texten ovan).

En annan central kommunikativ rutin är att presentera sig i telefon. Speciellt i samtal per trådtelefon eller till mottagare som inte kan förväntas känna igen uppringaren blir det aktuellt att identifiera sig. Vanligen gör man detta genom en kombination av en hälsnings- och presentationsfras, t.ex. Hej, det är Eva. Mönstren skiljer sig härvid från varandra i Sverige och Finland, i synnerhet i institutionella samtal, t.ex. när man ringer upp en myndighet eller en kommersiell tjänst. Utdraget i exempel (25) är hämtat från ett samtal till Luckan i Helsingfors och uppvisar det typiska finlandssvenska mönstret för uppringarens självpresentation:

(nå) + de e + namn + här + hälsning

(25) TSL-94:03. Servicesamtal på telefon. K = kund, E = expedit.

I (26) exemplifieras en annan vanlig presentationsformel:

(nå) + de här e + namn + hälsning

(26) TSL-94:15. Servicesamtal på telefon. K = kund, E = expedit.

Som vi ser inleds talarpresentationen gärna med ett signalord, som typiskt är nå i Finland, medan ja i stället används i Sverige; för nå, se även exempel (6), (7) och (8) ovan.

I motsvarande telefonsamtal i Sverige finns det en tendens till en större formell variation: talarpresentationen kan vid sidan av de e inledas med mitt namn e (Eva) eller jag heter (Eva) eller ta en omvänd ordföljd i (Eva) heter jag. Det strukturellt mest påfallande mönstret i finlandssvenska självpresentationer är däremot att placera hälsningen sist, medan den brukar inleda denna kommunikativa rutin i Sverige: Hej, det är Eva snarare än Det är Eva, hej. Ett annat finländskt särdrag är benägenheten att foga in ett generiskt platsadverbial (här) i självpresentationen: Det är Eva här, hej; alternativt finns platsadverbialet i den demonstrativa frasen det här som i Det här är Eva, hej. Dessa konventioner, som har drag av en grammatisk konstruktion i och med att de formellt är så stabila och används för att uttrycka något specifikt i ett bestämt kommunikativt sammanhang, har ett strukturellt motstycke i finskan, där självpresentationer på telefon oftast har formen No, Eeva tässä, hei, [nå + namn + platsadverbial + hälsning], eller: No, tässä on Eeva, hei, [nå + platsadverbial + kopulaverb + namn + hälsning].⁶⁰ Det finska och finlandssvenska sättet att uttrycka sig följer sålunda ett gemensamt allmänt mönster som avviker från bruket i Sverige.⁶¹

Att inleda utsagor med nekningsordet inte är ett känt och rätt påfallande stildrag i finlandssvenska samtal. Den normala positionen för negationen är inne i satsen, t.ex. Det är inte så, men satser med negation i satsens spets, t.ex. Inte är det så, kan uppgå till en fjärdedel av alla negerade satser i livligt finlandssvenskt vardagsspråk.⁶² Negationen i början av ett yttrande signalerar alltid en kontrast i förhållande till vad någon annan sagt eller vad man skulle kunna förvänta sig i sammanhanget. En typisk användning finns i protesterande responser där talaren avfärdar den andras uppfattning. Detta är fallet i exempel (27) nedan, hämtat från ett vardagssamtal mellan yngre vuxna män.

(27) SAM:V1. Vardagligt samtal.

Inledningar med inte är också vanliga i utsagor där talaren försäkrar eller betonar att ett visst sakförhållande verkligen inte är fallet. Då kan yttrandet också innehålla modaladverbet ju, med vilket talaren ytterligare förstärker bidraget genom att åsyfta gemensam kunskap och vädjar om lyssnarens medhåll. Exempel (28) från ett annat vardagligt samtal illustrerar detta.

(28) HGRIS:V1. Vardagligt samtal.

Syntaktiskt och pragmatiskt besläktat med satsinitialt inte är också den mycket vanligt förekommande spetsställningen av adverbet nog i finlandssvenska; jfr no ’nog’ på rad 7 i (11). Ordföljden verkar vara ovanlig i dagens sverigesvenska.⁶³

Negationen kan även inleda yttranden som fungerar som frågor. Den negativa utformningen förutser en bekräftelse av den negativa förväntning som genom ordföljden placeras i förgrunden för sådana frågor. Här kan man se ett samband med den polaritetskongruens som förekommer vid uppbackning, dvs. utsagor med negerat innehåll kvitteras (och accepteras) med negation; jfr exempel (3). Ett exempel på en negationsinledd fråga ser vi i utdraget i (29) där en patient i början av en medicinsk konsultation vill försäkra sig om att hon får ha skorna på. Läkaren bekräftar patientens negativt formulerade förväntning genom att formulera en tillåtelse: de (skorna) får vara på jå.

(29) INK:18. Samtal mellan läkare och patient.

Sådana här negerade frågor uttrycker ofta önskningar och begäran av olika slag, t.ex. Inte har du en snus att bjuda på? Handlingar av detta slag tolkas som modesta därför att en jakande respons, som skulle gå emot förväntningarna, blir en glad överraskning för den pessimistiskt orienterade frågaren samtidigt som den tilltalade formellt sett ges utrymme att säga nej, dvs. bekräfta den negativa förväntningen.

I dagens sverigesvenska är det sällsynt med adverbet inte som satsinledare, bortsett från nordsvenska varieteter, även om ordföljden i sig är helt korrekt svenska. Däremot är negationen ei i olika böjda former vanlig i inledningen av responsyttranden på finska. Det finska bruket kan sålunda ha påverkat det florerande bruket av negationsinledda yttranden i finlandssvenska. Spetsställd negation verkar emellertid ha varit något vanligare i sverigesvenskt talspråk för ca hundra år sedan. Om detta vittnar t.ex. den dramadialog som skrevs i slutet av 1800-talet och början av 1900-talet.⁶⁴

6.5 Summering om finlandssvensk samtalskultur

Många av de drag som är utmärkande för svenskt samtalsspråk i Finland har likheter med bruket i finska, vare sig det gäller lexikala element eller stilistiska mönster. Det här kan förklaras med att de finsk- och svenskspråkiga i Finland bildar en sociokulturell gemenskap som har haft täta kontakter med varandra och delar historia, värderingar och traditioner.⁶⁵ Växelverkan mellan språkgrupperna i denna gemenskap har också, oberoende av språk, lämnat spår i den finländska samtalskulturen, trots att finska och svenska är strukturellt mycket olika språk. I själva verket är svenskan i Finland även i sin talade form i allt väsentligt grammatiskt lik svenskan i Sverige.⁶⁶ Särdragen kommer i stället fram i hur man väljer att framställa sig själv och uttrycka sin relation till samtalspartnern.

En del av särdragen i finlandssvenskt samtalsspråk har att göra med lexikala enskildheter, som fallet är med signalord i social interaktion. Uttryck som jå, nå, aj och hej ingår inte i den grammatiska utformningen av en sats utan placeras som interjektioner före eller efter den. Det gör att de är enkla att låna in från ett språk till ett annat, samtidigt som det handlar om uttryck som är viktiga för regleringen av det sociala umgänget i en samtalsvärld. Signalorden är en ganska naturlig bytesvara i en gemenskap där talare med olika språkbakgrund kommer i kontakt med varandra. Influenserna kan då gå i bägge riktningar: finlandssvenskans jå, en variant av det svenska ja, har övertagits till talad finska i formen joo, medan finskans tvekmarkör tota transformerats till det semantiskt motsvarande dedär eller dehär i finlandssvenska, utan en klar allmänsvensk förebild. Den andra typen av bytesvara i en talgemenskap är just ordbetydelser. Exempel är de svenska adverben nog och nu som har delvis olika innebörd i finlandssvenskt och sverigesvenskt samtalsspråk. Det finlandssvenska bruket är influerat av finskan där kyllä och nyt har samma funktioner som i finlandssvenska. En sådan särutveckling påverkar inte språkets struktur, men lexikala element får innebörder som är mindre utbredda i standardspråket eller förlorar sådana som finns i standarden.

Den sociokulturella gemenskapens betydelse för språkbruket har dock mer djupgående konsekvenser för det vi här kallar samtalsstil. Mönstren för hur man tilltalar varandra, presenterar sig själv eller uttrycker värderingar vittnar om hur man i ett samhälle brukar eller till och med bör förhålla sig till den andras person och föra fram sig själv. Också på detta plan uppvisar den finlandssvenska samtalskulturen drag som mera liknar den finska än den allmänsvenska normen. Även om man både i Sverige och i Finland har en mycket avslappnad tilltalskultur jämfört med den som är rådande i t.ex. Centraleuropa är man snäppet mer informell och personlig i Sverige, samtidigt som man på svenska i Finland mer obehindrat kan uttrycka social respekt med niande, eller genom att helt undvika tilltal. Sådana små skillnader mellan talare av samma språk kan leda till oväntade missförstånd: den aktivt och familjärt tilltalande svensken kan för en finländare förefalla ytlig och påflugen, medan finlandssvensken i Sverige kan verka undvikande och oengagerad.

Medvetenheten om att det finns skillnader mellan sverigesvenskt och finlandssvenskt samtalsspråk har inte bara ett rent språkvetenskapligt intresse, utan den är väsentlig för den interkulturella kommunikationen på svenska. Samtal består av små sociala handlingar som avlöser varandra och som nyanseras med små men viktiga signaler om samförstånd och respekt talare emellan. Missar man signalerna kan hela det sociala växelspelet kollapsa och den sociala interaktionen resultera i något annat än vad man var ute efter.

Transkriptionsnyckel

[ | överlappande tal inleds
] | överlappande tal slutar
= | 1. yttranden hakas på varandra utan hörbar paus
| 2. yttrandet fortsätter på en annan rad
(.) | en mikropaus = en paus under 0,2 sekunder
(1,2) | en paus uttryckt i (tiondels) sekunder
de:e | hopdraget uttal (t.ex. de:e för skriftbildens /det är/)
ja: | förlängt ljud (kolon efter ett vokal- eller konsonantljud)
ja | betonad stavelse
#ja# | tal med knarr i rösten
*ja* | tal med skratt i rösten
”ja” | tal med förställd röst
JA | högre röststyrka än i omgivande tal
°ja° | lägre röststyrka än i omgivande tal
>ja< | snabbare tal än i omgivande tal
<ja> | långsammare tal än i omgivande tal
ja- | plötsligt avbrott
.ja | ordet sägs på inandning
.h/.hh | inandning (kortare/längre)
h/hh | utandning (kortare/längre)
mt | smackande ljud
(ja) | transkriptionen är osäker
( ) | ohörbart
(…) | utelämning i transkriptionen
?: | osäkert vem som talar
((skratt)) | transkriberarens kommentarer
, | rak intonation (fortsättningston)
. | fallande intonation
? | tydligt stigande intonation
¿ | något stigande intonation
↑ | lokal tonhöjning
→ | raden innehåller språkdraget som fokuseras i analysen

Material

Dialektinspelning i Pernå = Inspelning gjord vid fältbesök till Liljendal och Pernå 12–15/2 2003. Helsingfors universitet: Finska, finskugriska och nordiska institutionen.

DYLAN = Fokusgruppsamtal inspelade 2007 för EU-projektet DYLAN (Language Dynamics and the Management of Diversity; Språkets dynamik och hanteringen av språklig mångfald). Helsingfors universitet: Finska, finskugriska och nordiska institutionen.

HGRIS = Ett vardagligt samtal inspelat i Helsingforsregionen i november 2003 i anslutning till projektet Samtalsspråkets grammatik. Helsingfors universitet: Finska, finskugriska och nordiska institutionen.

HLUC = Servicesamtal insamlade i Helsingfors 2013 för programmet Interaktion och variation i pluricentriska språk – kommunikativa mönster i sverigesvenska och finlandssvenska. Helsingfors universitet: Finska, finskugriska och nordiska institutionen.

HUSA = Intervjuer och diskussioner insamlade för projektet Språk och attityder bland helsingforssvenska ungdomar 1994–1995. Institutet för de inhemska språken samt Finska, finskugriska och nordiska institutionen vid Helsingfors universitet.

INK = Interaktion i en institutionell kontext. Inspelningar gjorda på läkarmottagningar 1996–2000. Helsingfors universitet: Finska, finskugriska och nordiska institutionen samt Institutionen för folkhälsovetenskap.

SAM = Samtal inspelade 1989–1993 i anslutning till projektet Svenska samtal i Helsingfors. Helsingfors universitet: Finska, finskugriska och nordiska institutionen.

Spara talet = Intervjuer och samtal med informanter från olika dialektområden i Svenskfinland inspelade 2005–2008. SLS.

SVESTRA = Inspelningar gjorda på olika orter i Svenskfinland i anslutning till projektet Finlandssvenska samtalsstrategier (SVESTRA) 1999–2001. Helsingfors universitet: Finska, finskugriska och nordiska institutionen.

TSL-94 = Telefonsamtal inspelade på Luckan i Helsingfors 1994. Helsingfors universitet: Finska, finskugriska och nordiska institutionen.

Litteratur

Anward, Jan 2004: ’att’. Språk och stil. Tidskrift för svensk språkforskning 13. S. 65–85.

Bergroth, Hugo 1928: Finlandssvenska. Handledning till undvikande av provinsialismer i tal och skrift. Helsingfors: Schildt.

Eriksson, Mats 1997: Ungdomars berättande. En studie i struktur och interaktion. Skrifter utgivna av Institutionen för nordiska språk vid Uppsala universitet 43.

Etelämäki, Marja 2006: Toiminta ja tarkoite. Tutkimus suomen pronominista tämä. Helsinki: SKS.

Etelämäki, Marja & Minna Jaakola 2009: ”Tota” ja puhetilanteen todellisuus. Virittäjä 2/2009. S. 188–212.

Fremer, Maria 1998: Så va ja helt @UÄ::::@. Dramatiserade sekvenser i ungdomssamtal. I: Hanna Lehti-Eklund (red.), Samtalsstudier. Meddelanden från Institutionen för nordiska språk och nordisk litteratur B:19. S. 57–70.

Green-Vänttinen, Maria 2001: Lyssnaren i fokus. En samtalsanalytisk studie i uppbackningar. SNF 79. Helsingfors: SLS.

Hakulinen, Auli 1995: Grammatiken och samtalet. FMS 36. S. 169–184.

Hakulinen, Auli & Mirja Saari 1995: Temporaalisesta adverbista diskurssipartikkeliksi. Virittäjä 4/1995. S. 481–500.

Hakulinen, Auli, Maria Vilkuna, Riitta Korhonen, Vesa Koivisto, Tarja Riitta Heinonen & Irja Alho 2004: Iso suomen kielioppi. Helsinki: SKS.

Hayashi, Makoto & Kyung-Eun Yoon 2006: A cross-linguistic exploration of demonstratives in interaction. With particular reference to the context of wordformulation trouble. Studies in Language vol. 30 no. 3. S. 485–540.

Henricson, Sofie 2009: Kopulaverbet vara som citatmarkör i svenskt ungdomsspråk. I: Lotta Collin & Saara Haapamäki (red.), Svenskan i Finland 11. Skrifter från svenska institutionen vid Åbo Akademi 7. Åbo. S. 66–76.

Henricson, Sofie 2010: Är att en citatmarkör? I: Cecilia Falk, Andreas Nord, & Rune Palm (red.), Svenskans beskrivning 30. Stockholm: Stockholms universitet. S. 112–122.

Henricson, Sofie 2011: A contact-linguistic view on Finland-Swedish quotatives vara, ‘be’, and att, ‘that’. I: Frans Gregersen, Jeffrey K. Parrott & Pia Quist (eds.), Language Variation – European Perspectives III. Selected papers from the 5th International Conference on Language Variation in Europe (ICLaVE 5), Copenhagen, June 2009. Amsterdam/Philadelphia: John Benjamins Publishing Company. S. 59–70.

Himmelmann, Nikolaus P. 1996: Demonstratives in Narrative Discourse. A Taxonomy of Universal Uses. I: Barbara Fox (ed.), Studies in Anaphora. Typological Studies in language 33. Amsterdam/Philadelphia: John Benjamins Publishing Company. S. 205–254.

Ivars, Ann-Marie 2015: Dialekter och småstadsspråk. Svenskan i Finland – i dag och i går I:1. SSLS 798. Helsingfors.

Landqvist, Håkan 2001: Råd och ruelse. Moral och samtalsstrategier i Giftinformationscentralens telefonrådgivning. Skrifter utgivna av Institutionen för nordiska språk vid Uppsala universitet 55.

Laury, Ritva 1997: Demonstratives in Interaction. The emergence of a definite article in Finnish. Studies in discourse and grammar 7. Amsterdam/Philadelphia: John Benjamins Publishing Company.

Laury, Ritva & Eeva-Leena Seppänen 2008: Clause combining, interaction, evidentiality, participation structure, and the conjunction-particle continuum. The Finnish että. I: Ritva Laury (ed.), Crosslinguistic Studies of Clause Combining. The multifunctionality of conjunctions. Typological Studies in Language 80. Amsterdam/Philadelphia: John Benjamins Publishing Company. S. 153–178.

Lehti-Eklund, Hanna 1992: Användningen av partikeln nå i helsingforssvenska samtal. I: Staffan Hellberg et al. (red.), Svenskans beskrivning 19. Lund: Lund University Press. S. 174–184.

Lehti-Eklund, Hanna 2002: Om att som diskursmarkör. Språk och stil 11. S. 81–118.

Lindström, Jan 2008: Tur och ordning. Introduktion till svensk samtalsgrammatik. Stockholm: Norstedts akademiska förlag.

Lindström, Jan 2009: Negationen inte i satsens spets – Int e de ju rimlit. I: Camilla Wide & Benjamin Lyngfelt (red.), Konstruktioner i finlandssvensk syntax. Skriftspråk, samtal och dialekter. Helsingfors: SLS. S. 163–189.

Lindström, Jan 2014: Uppringaren öppnar samtalet. Svenska, finlandssvenska och finska konventioner. I: Riitta Kosunen, Kirsi Lepistö & Paula Rossi (red.), Svenskan i Finland 14. Uleåborg: Uleåborgs universitet. S. 137–150.

Lindström, Jan & Anne-Marie Londen 2008: Constructing reasoning. I: Jaakko Leino (ed.), Constructional Reorganization. Constructional Approaches to language 5. Amsterdam/Philadelphia: John Benjamins Publishing Company. S. 105–152.

Lindholm, Camilla 2000: nå hu ha utvecklingen vari sen då. Bruket av partiklarna nå och då i frågor ställda av läkaren. I: Kyllikki Keski-Raasakka & Pirjo Söderholm (red.), Svenskan i Finland 5. Joensuu: Joensuu universitet. S. 126–138.

Linell, Per 2005: En dialogisk grammatik? I: Jan Anward & Bengt Nordberg (red.), Samtal och grammatik. Studier i svenskt samtalsspråk. Lund: Studentlitteratur. S. 231–328.

Londen, Anne-Marie 2000: å dedär(an) å. Att leta efter ord på finlandssvenska. I: Kyllikki Keski-Raasakka & Pirjo Söderholm (red.), Svenskan i Finland 5. Joensuu: Joensuu universitet. S. 150–163.

Londen, Anne-Marie & Jan Lindström 2007: Att komma till en konklusion. Om konjunktionerna så att och men att i svenskt samtalsspråk. I: Elisabet Engdahl & Anne-Marie Londen (red.), Interaktion och kontext. Nio studier av svenska samtal. Lund: Studentlitteratur. S. 91–138.

Lyngfelt, Benjamin 2003: Samordnande att – en talspråklig sambandsmarkör sedd från ett syntaktiskt perspektiv. I: Texten framför allt. Festskrift till Aina Lundqvist på 65-årsdagen den 11 september 2003. Göteborg: Göteborgs universitet. S. 139–149.

Nilsson, Jenny 2005: Adverb i interaktion. Göteborgsstudier i nordisk språkvetenskap 4. Göteborgs universitet.

Norrby, Catrin, Jenny Nilsson & Heidi Nyblom 2007: Tilltalande tilltal? Om tilltalsskick i Sverige och Finland. Språk och Stil 17. S. 5–29.

Norrby, Catrin, Camilla Wide, Jan Lindström & Jenny Nilsson 2014: Finns det nationella svenska kommunikationsmönster. Tilltal i läkare-patientsamtal i Sverige och Finland. I: Jan Lindström et al. (red.), Svenskans beskrivning 33. Nordica Helsingiensia 37. S. 343–352.

Palmén, Helena 2008: Lyssnarsignaler i östnyländsk dialekt. I: Helena Palmén, Caroline Sandström & Jan-Ola Östman (red.), Dialekt i östra Nyland. Fältarbete i Liljendal med omnejd. Nordica Helsingensia 14. S. 145–156.

Saari, Mirja 1994: Diskurspartiklar i sociokulturell belysning. I: Nils Jörgensen, Christer Platzack & Jan Svensson (red.), Språkbruk, grammatik och språkförändring. En festskrift till Ulf Teleman 13.1.1994. Lund: Lunds universitet. S. 65–74.

Saari, Mirja 1995: ”Jo, nu kunde vi festa nog”. Synpunkter på svenskt språkbruk i Sverige och Finland. FMS 36. S. 75–108.

Saari, Mirja 1997: Finlandssvenskan i sociokulturell belysning. I: Maria Fremer, Pirkko Lilius & Mirja Saari (red.), Norden i Europa. Brott eller kontinuitet? Meddelanden från Institutionen för nordiska språk och nordisk litteratur vid Helsingfors universitet B:17. S. 27–43.

Saari, Mirja 2000: Den sir läcker ut den där salladen. Om användningen av adnominala den där-fraser i svenskan. I: DENNA – DEN HÄR – DEN DÄR. Om demonstrativer i tvärspråklig belysning. En minnesskrift till Elsie Wijk-Andersson. ASLA Information 26:2 2000. Uppsala: Association suédoise de linguistique appliquée (ASLA). S. 103–138.

Saari, Mirja & Hanna Lehti-Eklund 2015: The Swedish nu. A historical perspective. I: Peter Auer & Yael Maschler (eds.), Nu and its relatives: a discourse marker across the languages of Europe and beyond. Berlin: de Gruyter.

Seppänen, Eeva-Leena 1998: Läsnäolon pronominit: tämä, tuo, se ja hän viittaamassa keskustelun osallistujaan. Helsingfors: SKS.

Sorjonen, Marja-Leena, Anssi Peräkylä & Kari Eskola (toim.) 2001: Keskustelu lääkärin vastaanotolla. Tampere: Vastapaino.

Sundman, Marketta 2000: Svenska och finska demonstrativer som definithetsmarkörer i muntliga narrativer hos tvåspråkiga finländare. I: DENNA – DEN HÄR – DEN DÄR. Om demonstrativer i tvärspråklig belysning. En minnesskrift till Elsie Wijk-Andersson. ASLA Information 26:2 2000. Uppsala: Association suédoise de linguistique appliquée (ASLA). S. 139–164.

Tandefelt, Marika 2011: Tre nedslag i svenskans samtidshistoria 3. Ses det gås utan ljus? – om finländskt och svenskt tilltal. Språkbruk 1/2011. S. 12–16.

Teleman, Ulf, Staffan Hellberg & Erik Andersson 1999: Svenska Akademiens grammatik. Stockholm: Svenska Akademien.

Thelander, Kerstin 2008: Nog är mer än tillräckligt. I: Marianne Nordman et al. (red.), Svenskans beskrivning 29. Skrifter utgivna av Svensk-österbottniska samfundet 70. Vasa: Svensk-österbottniska samfundet. S. 292–300.

Tykesson-Bergman, Ingela 2006: Samtal i butik. Språklig interaktion mellan biträden och kunder. Stockholm Studies in Scandinavian Philology, New Series 41. Stockholm: Almqvist & Wiksell.

Wide, Camilla 2008a: Bruket av demonstrativa pronomen och bestämd form i östnyländska samtal och intervjuer. I: Jan Lindström (red.), Språk och interaktion 1. Nordica Helsingiensia 10. S. 107–149.

Wide, Camilla 2008b: En diskursfokuskonstruktion i östnyländska. I: Helena Palmén, Caroline Sandström & Jan-Ola Östman (red.), Dialekt i östra Nyland. Fältarbete i Liljendal med omnejd. Nordica Helsingensia 14. S. 53–109.

Wide, Camilla 2009: Bestämd artikel i finlandssvenska dialekter. I: Camila Wide & Benjamin Lyngfelt (red.), Konstruktioner i finlandssvensk syntax. Skriftspråk, samtal och dialekter. Helsingfors: SLS. S. 247–294.

Wide, Camilla 2011a: Pronomenen den här och den där som planeringspartiklar i finlandssvenska dialekter. I: Gustav Bockgård & Jenny Nilsson (red.), Interaktionell dialektologi. Uppsala: Uppsala universitet. S. 251–306.

Wide, Camilla 2011b: Proximala demonstrativa pronomen i finlandssvenska dialekter. I: Lennart Elmevik, Lars-Erik Edlund & Maj Reinhammar (utg.), Studier i dialektologi och språksociologi. Acta Academiae Regiae Gustavi Adolphi 116. Uppsala: Kungl. Gustav Adolfs Akademien för svensk folkkultur. S. 331–339.

Wide, Camilla & Benjamin Lyngfelt 2009: Svenskan i Finland, grammatiken och konstruktionerna. I: Camilla Wide & Benjamin Lyngfelt (red.), Konstruktioner i finlandssvensk syntax. Skriftspråk, samtal och dialekter. Helsingfors: SLS. S. 11–43.

Wijk-Andersson, Elsie 1993: Bestämt markerat – hur då? Något om framförställda bestämdhetsmarkeringar i sverigesvenska och finlandssvenska. Språk och stil 3. S. 141–162.

Yli-Vakkuri, Valma 2005: Politeness in Finland. Evasion at all costs. I: Leo Hickey & Miranda Stewart (eds.), Politeness in Europe. Clevedon: Multilingual Matters. S. 189–202.

Noter

1.I forskningsprogrammet Interaktion och variation i pluricentriska språk – Kommunikativa mönster i sverigesvenska och finlandssvenska (IVIP) jämförs svenskan i Finland och svenskan i Sverige med avseende på interaktion och pragmatik. Fokus ligger på institutionella samtal inom service, lärande och vård. Programmet, som finansieras av Riksbankens jubileumsfond 2013–2020, är ett samarbete mellan Stockholms universitet, Helsingfors universitet, Åbo universitet och Institutet för språk och folkminnen i Göteborg. Programmet leds av professor Catrin Norrby vid Stockholms universitet. Kapitelförfattarna leder delprojekten i Helsingfors respektive Åbo. Se Norrby et al. 2014.

2.Saari 1997 sammanfattar några av de tidigare iakttagelserna av finlandssvenska samtalskonventioner.

3.Se t.ex. Linell 2005 och Lindström 2008.

4.I språkvetenskaplig litteratur används vanligen benämningen diskursmarkör eller diskurspartikel för signalord som ja, nej, nå, hördu, liksom, nog. Se t.ex. Lindström 2008 kap. 4.

5.Yttrandeformulering i dialogiskt språk diskuteras t.ex. i Linell 2005 och Lindström 2008.

6.För en beskrivning av den regionala variationen inom svenskan i Finland, se volym I:1.

7.Se Palmén 2008.

8.För en översikt av uppbackningar i finlandssvenskt samtalsspråk, se Green-Vänttinen 2001.

9.Belägg av denna typ återfinns i första volymen av SAOB (aj) 1898.

10.Hakulinen et al. 2004 s. 981, 997.

11.För användningen av nå i finlandssvenska, se Lehti-Eklund 1992, Lindholm 2000.

12.Lejonets unge av Harold Gote (Frida Stéenhoff) 1896; ur korpusen Svensk dramadialog, Institutionen för nordiska språk, Uppsala universitet.

13.För no i finskan, se Hakulinen et al. 2004 s. 781, 986.

14.För hei i finskan, se Hakulinen et al. 2004 s. 818.

15.Se Thelander 2008.

16.Se Hakulinen & Saari 1995; Saari 1995.

17.Tura betyder här ’vikariera’; jfr turas om.

18.Se Hakulinen & Saari 1995; Saari & Lehti-Eklund 2015.

19.Se Wide 2011a.

20.Se Londen 2000; Wide 2011a.

21.Utdraget är transkriberat ljudenligt så att det återger uttalet så noggrant som möjligt. Detta är konventionen då dialektalt tal skrivs ner.

22.Demonstrativa pronomen används också som planeringsmarkörer i andra språk, t.ex. japanska, kinesiska och spanska. Se Hayashi & Yoon 2006.

23.Se Etelämäki & Jaakola 2009.

24.För analys av exemplet, se Lehti-Eklund 2002 s. 96.

25.Lyngfelt 2003; Anward 2004.

26.Lehti-Eklund 2002; Lyngfelt 2003.

27.Se t.ex. Laury & Seppänen 2008.

28.Självständiga satser med komplexa bindeord som så att och för att förekommer också i finlandssvenska samtal. Se Londen & Lindström 2007 och Lindström & Londen 2008 för en analys av komplexa bindeord med att i svenskt samtalsspråk.

29.Exemplet är från GIC-korpusen (telefonsamtal till Giftinformationscentralen, samtal nr 16 519; se Landqvist 2001 s. 43).

30.Se Lehti-Eklund 2002 s. 97.

31.För analys av sekvensen, se Lehti-Eklund 2002 s. 97.

32.Londen & Lindström 2007; Lindström & Londen 2008.

33.Jfr Hakulinen et al. 2004 s. 859, 1166.

34.Se Lindström & Londen 2008.

35.Tendensen noteras även av Hugo Bergroth i hans klassiska verk om finlandismer. När en finlandssvensk talare säger Var snäll och ge mig den där brödkorgen i en situation då det står endast en brödkorg på bordet handlar det enligt Bergroth (1928 s. 128) om att använda den där ”på ett sätt som för högsvensk språkkänsla ter sig något omotiverat”.

36.För en jämförelse av bruket av demonstrativa pronomen i finlandssvenska och sverigesvenska tidningstexter, se Wijk-Andersson 1993.

37.Demonstrativa pronomen används ofta i sammanhang där referenten är mindre aktualiserad eller där en kontrast uttrycks, t.ex. Du ska köpa den här boken (inte den där) (SAG 2 s. 316).

38.Se t.ex. Himmelmann 1996 och SAG 3 s. 155 ff.

39.Se kvantitativa uppgifter i Saari 1997, 2000 samt Sundman 2000 och Wide 2011b.

40.Saari 2000 s. 116.

41.Se Wide 2009 samt Ivars i volym I:1.

42.Detta exempel är liksom exempel (14) ovan transkriberat ljudenligt så att det återger uttalet så noggrant som möjligt.

43.Hänvisningen i exemplet är associativt (indirekt) anaforisk eftersom det yngsta barnbarnet kan identifieras via barnbarnen som nämnts tidigare. Associativt anaforiska hänvisningar är typiska för bestämda artiklar snarare än för demonstrativa pronomen. Se Himmelmann 1996 s. 210 f och SAG 3 s. 161.

44.Se Wide 2008a; 2008b.

45.Se t.ex. Laury 1997; Seppänen 1998; Etelämäki 2006.

46.Se Sundman 2000.

47.Se Saari 2000.

48.Se Henricson 2009.

49.Exemplet presenteras i Henricson 2010 i en förkortad version.

50.Se Henricson 2009; exemplet är ur korpusen Gymnasisters språk- och musikvärldar, Institutionen för svenska språket och Institutionen för musik- och filmvetenskap, Göteborgs universitet, 1997–1999.

51.Se Henricson 2011.

52.Henricson 2010.

53.Exemplet och närmare analys återfinns i Eriksson 1997 s. 160.

54.Se Henricson 2010. Se även Fremer 1998 och Lehti-Eklund 2002 för bruket av att som markör för citat.

55.Se Norrby et al. 2007; Tandefelt 2011.

56.Se Tykesson-Bergman 2006 s. 104.

57.Exemplet är från korpusen LOP (Läkare och patient, samtal 15, Institutionen för nordiska språk, Uppsala universitet, 1988–1992), se Norrby et al. 2014.

58.Resonemanget i detta stycke och stycket efter exemplet bygger på Norrby et al. 2014.

59.Jfr Yli-Vakkuri 2005 och se exempel i t.ex. Sorjonen et al. 2001.

60.Se Hakulinen 1995; Hakulinen et al. 2004 s. 975.

61.Se Lindström 2014.

62.Se Lindström 2009.

63.Se Nilsson 2005 s. 136.

64.Se Lindström 2009.

65.Saari 1995; 1997.

66.Wide & Lyngfelt 2009.

7

Sofie Henricson

Svenska och finska
i samma samtal

För den som lever i en tvåspråkig svensk-finsk värld kan vardagen gå ut på att varje språk har sina specifika områden. Detta kan t.ex. innebära att svenskan hör till privata domäner som hem och fritid eller skolan och jobbet, medan finskan är språket som gäller i övriga domäner. Vanligen finns det samtidigt tvåspråkiga domäner, t.ex. hem där båda språken används eller skolgårdar där språket på rasten kan vara både svenska och finska, beroende på vem som deltar i samtalet eller vad samtalet handlar om. Om den språkliga fördelningen är entydig och inte inkluderar tvåspråkiga domäner där båda språken möts, kanske den klara domänfördelningen leder till att de språkliga gränserna upprätthålls även i språkbruket. I mer tvåspråkiga världar växer däremot möjligheten för båda språken att mötas även i ett och samma samtal.¹

I det tvåspråkiga vardagslivet finns det inte nödvändigtvis ett behov av att dra upp strikta gränser mellan språken, så att vissa samtal förs endast och enbart på det ena språket medan andra samtal alltid förs på det andra. Är man petnoga kanske renodlat enspråkiga samtal knappast förekommer alls, om alla slags yttre influenser inklusive etablerade lånord eller uttryck inspirerade av andra språk räknas in. Bortsett från sådana mer indirekt flerspråkiga drag i samtal finns det situationer där många strävar efter att hålla samtalet enspråkigt. Det här är t.ex. vanligt i många officiella domäner såsom i skolan, men förekommer även i vissa privata sammanhang, t.ex. i flerspråkiga familjer där föräldrarna medvetet går in för strategin en person – ett språk med sina barn.²

I mer avslappnade situationer utan speciellt fokus på språkinlärning, språkutveckling eller språkkompetens kan det vara naturligt att använda uttryck ur fler än ett språk. Det här kapitlet handlar om sådana flerspråkiga samtal. Avsikten är att diskutera varför talare växlar mellan olika språk i samma samtal och att beskriva hur det går till då de gör det. Vid första anblicken kan ett flerspråkigt samtal förefalla omotiverat och ge ett kaotiskt intryck, men en närmare titt på detaljerna avslöjar vanligen orsaker och mönster i den skenbart godtyckliga språkmixen. Diskussionen åskådliggörs med exempel på hur det kan gå till när tvåspråkiga ungdomar i Finland växlar mellan de gemensamma språken svenska och finska i samtal med jämnåriga. Samtalsexemplen är tagna ur en korpus bestående av arrangerade gruppsamtal inspelade bland gymnasister på de fyra största svenska språköarna (se faktaruta) i Finland. Genomgången grundar sig på mer fördjupade analyser i Henricson (2013).³

7.1 Varför förs flerspråkiga samtal?

Det finns flerspråkiga samtal av olika slag. De flerspråkiga samtal som vi i allmänhet stöter på är sådana där språken inte är uppdelade enligt person, utan där alla samtalsdeltagarna fritt kan variera mellan de gemensamma språken. Det är knappast en slump att detta slags flerspråkiga samtal vanligen hör hemma i en privat och vardaglig sfär. Samtal där talarna fritt öser ur olika språk uppfattas nämligen ibland som ett uttryck för dåligt och slarvigt språkbruk, även om detta endast sällan är en rimlig eller tillräcklig förklaring. Språkväxling kan fylla en mängd andra funktioner och används bl.a. för att strukturera samtal.

Ett för finländska förhållanden mer ovanligt mönster är parallellt tvåspråkiga samtal, där den ena samtalsparten talar ett språk, medan den andra talar ett annat. Det här är möjligt om båda har passiva kunskaper i varandras språk och kräver således inte aktiva kunskaper i två språk. Parallellt tvåspråkiga samtal uppstår t.ex. hemma i flerspråkiga familjer, där föräldrarna konsekvent håller sig till ett språk med barnet, som kanske inte alltid svarar på just den förälderns språk. Parallellt tvåspråkiga samtal kan även vara en kompromiss i vård- eller servicesituationer, där kunden får tala sitt eget språk, men bemöts på ett annat.⁴

7.2 Språkväxling färgar samtalet och dess talare

På ett övergripande plan kan praxisen att växla mellan språk signalera en flerspråkig identitet samt förstärka och upprätthålla en flerspråkig grupptillhörighet. Ett exempel på detta är mångfalden av diskursmarkörer som påträffas i svensk-finska samtal i Finland. I dem förekommer (finlands)svenska diskursmarkörer, såsom liksom och alltså, allmänt finländska diskursmarkörer, såsom hej/hei och jå/joo som används och uttalas lika i finska och finlandssvenska samtal, men ibland även helt finska diskursmarkörer som eiku ’nej, eller’ och siis ’alltså’.⁵

Diskursmarkörer kan förenklat beskrivas som samtalsreglerande signaler, och det är ofta svårt att peka på exakta funktioner för de enskilda inslagen av finska, svenska eller tvåspråkiga diskursmarkörer. Generellt har ändå bruket av diskursmarkörer ur mer än ett språk i samma samtal i tidigare forskning lyfts fram som ett sätt för samtalsdeltagarna att signalera en flerspråkig identitet. På motsvarande sätt har de gemensamma finländska diskursmarkörerna tolkats som signaler för grupptillhörighet över språkgränserna. För samtalsdeltagaren behöver den enskilda växlingen ändå inte alltid vara betydelsefull, utan växlingen mellan olika språk i ett och samma samtal kan i sig vara ett sätt att mer eller mindre omedvetet definiera, profilera och positionera sig själv i förhållande till sin omgivning och andra grupper eller individer.

Följande exempel är från ett samtal i vilket deltagarna flitigt växlar mellan finska och svenska, utan att det för varje växling verkar finnas en klar orsak till att deltagaren väljer att byta språk.⁶ Strax innan (1) inleds har Anja berättat att hon ska resa till ett varmare land, vilket Eva noterar med att be henne ta med sig lite sol hem till de vänner som stannar hemma. Vera ber henne skicka ett kort och därefter följer några turer med förslag på vad Anja skulle kunna rita på kortet (en säl, en lama).

(1) Så får du skicka ett kort⁷

Noter: ⁸, ⁹, ¹⁰, ¹¹, ¹²

I det här samtalet är det vanligt att deltagarna tar in enstaka finska ord i för övrigt svenska repliker, men även att de tar till längre enspråkigt finska yttranden. Då flera finska turer följer på varandra (såsom på raderna 10–14 eller 10–15) blir det snarast fråga om en enspråkig finsk passage inom en flerspråkig ram. På samma sätt kan en del längre avsnitt vara enspråkigt svenska (såsom på de första nio raderna). Den här återkommande variationen mellan språken – av längre och kortare slag – ger samtalet dess flerspråkiga grundton. För de samtal där flerspråkighet är en grundton, är det inte alltid så viktigt precis var växlingen sker och vilket element som tas in på vilket språk, utan det är den återkommande praxisen att växla mellan språken i samtalet som är betydelsefull i sig.

Språkväxlingen behöver inte begränsa sig till svenska och finska. För många samtalsgemenskaper är det även vanligt att växla mellan svenska, finska och engelska. Ett exempel på trespråkig växling ur språkökorpusen ges i (2), som inleds mitt i ett samtal om finländska fram- och motgångar i ishockey.

(2) Fast vi e serious så fejlar vi¹³

Noter: ¹⁴, ¹⁵, ¹⁶, ¹⁷, ¹⁸, ¹⁹

I det här exemplet infogar deltagarna enstaka finska och engelska verb (fejla, kampittaa), substantiv (rankkari) och adjektiv (serious). Ordvalen färgar samtalet och kan delvis förklaras med samtalsämnet. Då engelska inslag förekommer i de undersökta samtalsmaterialen på språköarna är det vanligen fråga om att ett enstaka ord, precis som i exemplet ovan, infogas i en svensk syntaktisk ram. I det aktuella samtalsutdraget kan sättet att blanda svenska, finska och engelska även ses som ett uttryck för lokal ungdomsslang med inslag av sportslang, även om begreppet slang inte lyckas fånga den mångfald signaler som samtalsdeltagarna sänder med sitt sätt att samtala.²⁰

7.3 Språkväxling strukturerar samtalet

Förutom att sätta prägel på och färga talaren och samtalet som helhet, kan språkväxling även utgöra ett stöd för de handlingar deltagarna utför i samtalet. Då blir det med ens relevant att fråga sig varför talaren väljer att växla här, vid just detta uttryck och inte något annat. En tänkbar förklaring kan då vara att språkväxlingen är ett sätt att markera gränser i samtal, såsom gränser mellan röster, handlingar och samtalsämnen.

Ett behov att variera mellan olika röster kan t.ex. uppstå när talaren återger en berättelse och växlar mellan rollen som berättare och som aktör i berättelsen, eller när talaren citerar en annan person eller sig själv i en annan tid och på en annan plats än den nuvarande. Genom att byta språk i skarven mellan rollerna kan talaren signalera ett röstbyte på ett effektivt sätt. Ett exempel på denna praxis finns i (3). Utdraget ingår i en berättelse där Ada berättar att deras gemensamma kompis Mats har sökt jobb på samma ställe där hon själv arbetar.

(3) Han e allt annat än hövli²¹

Not: ²²

Efter att Mats varit på arbetsintervju kommer chefen Kim fram till Ada och ber henne berätta mer om Mats. Ada ramar in situationen genom att på svenska indirekt citera chefen som frågar om hon känner Mats, men glider sedan över till mer direkta citat från både sig själv och chefen. Ada väljer då att citera sig själv på svenska (jå han e jättepositiv å jättetrevli å), medan chefen citeras på finska (tuleeks siit hyvä myyjä ’blir han en bra försäljare’). Det här betyder ändå knappast att de fört ett tvåspråkigt samtal, utan förmodligen har både Adas och chefens repliker fällts på finska.²³ Ada väljer ändå att återge sina egna repliker på svenska och chefens på finska och gör därmed en klar skillnad mellan de två aktörerna i berättelsen.

Som Gumperz noterat kan språkväxlingen även markera gränser mellan handlingar i samtal. Vanliga exempel på detta är att samtalsturen ramas in på ett språk, medan själva innehållet i turen uttrycks på ett annat språk. I språkösamtalen märks det här t.ex. i turer som inleds med ett inramande hej siitä puheen ollen eller tuli vaan ihan mieleen, varefter talaren yttrar det innehållsliga bidraget på svenska.²⁴ Speciellt tydlig blir skiljelinjen mellan inslag på olika språk i de fall där samtalet i övrigt vilar på en enspråkig grund. I en enspråkig svensk kontext avviker finska inslag helt enkelt tydligare än i en flerspråkig (jämför t.ex. (1) ovan och (4) nedan). Det är ändå möjligt att utnyttja språkväxling funktionellt för att strukturera, avgränsa eller accentuera handlingar i ett samtal, även om spontan eller systematisk språkväxling är själva utgångsläget i interaktionen. Låt vara att växlingen då inte framträder lika skarpt eller är lika betydelsebärande som i enspråkiga samtal.

Förutom dessa mer eller mindre medvetna strategier för bruk av flerspråkighet i samtal kan språkväxling även ske av nödtvång. Detta kan vara fallet då språkväxlingen sker i den ofta framlyfta men inte speciellt typiska funktionen att fylla luckor i ordförrådet. Även i fall då det finns en vilja och/eller ett behov att hålla sig till ett enda språk, kan flerspråkigheten nämligen hjälpa till med att ringa in en betydelse. Ett exempel på detta ges i (4).

(4) Va e de på svenska²⁵

Not: ²⁶

Niklas ber de andra om hjälp med ordsökningen och säger uttryckligen att han är ute efter ett svenskt ord (ja va e de på svenska), varefter han ger det finska ordet isonen ’hjälpledare på konfirmandläger’ som ledtråd till lösningen. Både Ina och Ulla föreslår hjälpledare, som Eva godtar och Niklas kvitterar på rad 9. Exemplet illustrerar hur Niklas utnyttjar finska som en tillgång i ett sammanhang där han uttryckligen är ute efter att föra ett samtal bara på svenska. Inom ramen för det godtar han finska inslag som en väg till svenska lösningar, men inte som en del av den slutliga versionen.

Ordsökning är som företeelse inte begränsad till flerspråkiga samtal. Det hör till samtalsspråkets natur att alla komponenter inte alltid är klara och färdigt formade innan vi yttrar dem. Då kan det uppstå en tillfällig lucka i samtalsflödet, en lucka som talaren ofta kan fylla i själv eller med hjälp av de andra samtalsdeltagarna.²⁷ I ett enspråkigt samtal kan luckorna fyllas med uttryck ur det enda aktiverade språket, men i ett flerspråkigt samtal kan talaren söka det ord som saknas i flera olika källor. Det behöver inte automatiskt innebära att det språk man fyller luckan med är individens starkare språk, utan det handlar snarare om att ordet råkar finnas närmast till hands på just det språket just då.

7.4 Finns det grammatik i flerspråkiga samtal?

Flerspråkiga samtal följer inte normerna i det ena eller det andra språket till fullo, men det betyder inte att de är ogrammatiska. Flerspråkiga samtal har sin egen flerspråkiga grammatik som är anpassad till växlingen mellan de aktuella språken. En del grammatiska mönster är specifika för vissa språkkombinationer eller t.o.m. för vissa flerspråkiga gemenskaper, men många grammatiska drag kan i själva verket beskrivas som generella kontaktlingvistiska mönster som återkommer i flerspråkiga samtal av många olika slag.

Då finska eller engelska tas in i svenska samtal i Finland behöver det inte vara fråga om utpräglat flerspråkiga samtal, där växlingen mellan språken är den dominerande egenskapen. Det vanligaste mönstret är att enstaka finska ord tas in i för övrigt svenska samtal. Tidigare forskning, som i första hand har gällt svenska ungdomssamtal i Helsingfors, har visat att det då ofta rör sig om substantiv, verb och adjektiv. Att språkväxlingen ofta sker vid dessa betydelsetunga ordklasser är inte specifikt för svensk-finska samtal, utan är tvärtom ett regelbundet mönster i flerspråkiga samtal i olika språkliga kombinationer.

Då språkväxlingen består av enstaka lexikala inslag finns det ofta behov av att böja ordet i enlighet med den syntaktiska omgivningen. I ett svensk-finskt samtal kan talaren då välja mellan att böja orden finskt eller svenskt och därmed förankra inslaget starkare i det ena eller det andra språket. Etablerade finska lånord, såsom kiva ’kul’ och juttu ’grej’, böjs i regel enligt svenskt mönster,²⁸ men i övrigt påträffas både finska och svenska böjningar. De finska substantiven lentolippu ’flygbiljett’ och mekko ’klänning’ har t.ex. i språkösamtalen böjts finskt i pluralis, som lentoliput ’flygbiljetterna’ och mekot ’klänningarna’, medan porukka ’gäng’ och paikka ’plats’ däremot fått svensk bestämd form (singularis resp. pluralis) i den dä porukkan ’det där gänget’ och dom dä paikkona ’de där platserna’. Vilket språk talarna föredrar att böja orden på varierar en aning mellan olika talgemenskaper eller subkulturer.²⁹

I vissa fall finns det en möjlighet att infoga orden på ett sätt som inte entydigt hänför dem till vare sig det ena eller det andra språket. Speciellt i Helsingforssvenska samtal har Höckerstedt visat att verbböjningen delvis följer ett mönster som inte skiljer mellan finska och svenska.³⁰ I Helsingforssvenska vardagssamtal är det nämligen vanligt att verben i presens inte uttalas i sin fulla form, i och med att de avslutande ljuden genomgår vissa förändringar. Mönstret är då att verbet i presensform (t.ex. kollar) i vardagligt samtalsspråk saknar det sista r-ljudet (kolla_) och därtill får en förlängd slutvokal (kollaa). Detta leder till en verbform som sammanfaller med finskans presens i tredje person singular, t.ex. i tarkistaa – kollaa ’kollar’. Då finska verb ingår i en svensk turkontext står de därtill ofta i tredje person singular alldeles oberoende av subjektet (t.ex. jag, du eller vi). Samma finsksvenska verbböjning förekommer även i språkösamtalen, bl.a. i exemplet vi hämää den dä typen som kollaa rannekkeet, ’vi lurar den där typen som kollar åkbanden’. Här har det finska och det svenska verbet böjts enligt ett liknande mönster (hämää och kollaa).³¹ I exempel som dessa är det inte möjligt att avgöra om verbböjningen följer ett typiskt helsingforssvenskt samtalsmönster eller ett normalt finskt böjningsmönster. Verbböjningen kan snarast anses följa en tvåspråkig grammatik. Detta gäller speciellt verbformen hämää, som inte passar fullständigt in i vare sig en finsk eller en svensk ram, men däremot är välanpassad till en tvåspråkig svensk-finsk ram. Inom den kontaktlingvistiska forskningen har sammanfall av detta slag tolkats som språkneutrala böjningar, som underlättar den samtalsinterna växlingen mellan språken och skapar en flerspråkig tolkning av grammatiken.

Det är vanligt att talare inflikar en del språkneutrala eller tvåspråkiga uttryck mellan inslag från olika språk. De redan nämnda gemensamma diskursmarkörerna som ofta förekommer i övergången mellan finska och svenska ord, fraser eller längre uttryck är ett exempel på detta. I språkömaterialet finns t.ex. följande belägg på detta: ja säjer hej ”kaks kuukautta vapaa mä meen reilaa” (’två lediga månader, jag sticker på interrail’). I det här yttrandet kommer den tvåspråkiga diskursmarkören hej in som en brygga mellan det svenska anföringsledet ja säjer och det finska citatet ”kaks kuukautta vapaa mä meen reilaa”. Dylika tvåspråkiga element gör övergången smidigare och kan därmed anses sudda ut de gränser som språkskiftet i övrigt aktualiserar.

Den beskrivning av flerspråkighet i samtal som getts här sammanfattar en del av de mönster som har påträffats i flerspråkiga samtal i Finland och som uppvisar en påfallande regelbundenhet oavsett vilka språk som kombineras. Förutom de funktioner som har lyfts fram här kan språkväxling i samtal ha flera andra potentiella funktioner, t.ex. att förstärka handlingar eller tolkningen av dem, framhäva vissa uttryck framför andra, eller tydliggöra vem turen är riktad till. De exempel jag använt i diskussionen illustrerar en del av funktionerna, men de bildar ingen komplett redogörelse. I själva verket kan en lista på möjliga funktioner hos språkväxling i samtal aldrig bli uttömmande. Dessutom är det många gånger svårt att i ett enskilt fall avgöra vilken funktion språkväxlingen fyller.

Förhoppningsvis har genomgången ändå visat att språkväxling i samtal inte kan förklaras med bristande verbal kompetens, lika lite som flerspråkiga samtal kan beskyllas för att sakna funktion eller struktur. I en flerspråkig värld är flerspråkiga samtal alls ingen oväntad företeelse som ska värderas lägre än en enspråkig norm. Tvärtom kan det betecknas som naturligt att det i flerspråkiga samhällen, jämsides med enspråkiga repertoarer, även förekommer samtal som speglar flerspråkiga identiteter, vardagar och omgivningar.

SVENSKA SPRÅKÖAR I FINLAND

Med svenska språköar i Finland avses små svenska gemenskaper inom större enspråkigt finska lokalsamhällen. Det handlar därmed om svenskspråkiga grupper som lever utanför de traditionella svensk- och tvåspråkiga områdena i Finland, på orter där det ända sedan städerna grundades har funnits en svenskspråkig befolkningsgrupp som upprätthåller samhälleliga strukturer, i dagens läge företrädesvis skolor. År 2014 uppgick de svenskspråkiga invånarna på de fyra största språköarna Björneborg, Kotka, Tammerfors och Uleåborg till mellan 444 och 1 175 individer, enligt Finlands officiella statistik. Därmed utgör de andelar på mellan 0,2 och 1 procent av totalbefolkningen på respektive ort. I dessa städer är språkkontaktsituationen i jämförelse med resten av Svenskfinland starkt finskdominerad.

I många svenska skolor i Finland kommer en del av eleverna från tvåspråkigt svensk-finska eller enspråkigt finska hem, men samtalen som diskuteras i det här kapitlet är inspelade i speciellt finskdominerade finlandssvenska skolmiljöer. I de svenska skolorna på de här fyra orterna visar en undersökning av Kovero (2011) att mellan 5 och 14 procent av eleverna kommer från enspråkigt svenska hem, medan mellan 18 och 53 procent kommer från enspråkigt finska hem (enligt uppgifter från år 2008/2010).

De personer som möts i språköarnas viktigaste svenska rum, dvs. i skolorna, har med andra ord inte ett identiskt språkligt bagage, utan uppvisar tvärtom en mycket blandad språklig bakgrund. I språköskolorna förs svenska samtal mellan svenska, finska och flerspråkiga deltagare som kan ha starka rötter i trakten eller tvärtom endast en tillfällig hemvist på orten. De är tvåspråkiga, med antingen svenska, finska eller både svenska och finska som förstaspråk. Skolgång på svenska på dessa enspråkigt finska orter ger en tvåspråkig grund som kan utvecklas i olika riktningar. Beroende på den individuella livsstigen kan denna grund antingen fördjupas i en fortsatt levande tvåspråkighet eller också omvandlas till en enspråkig svenskhet eller finskhet med alltmer passiva kunskaper i det andra språket.

Litteratur

Castrén, Kaisa 2012: Interaktion på två språk. En samtalsanalytisk studie om receptiv flerspråkighet i finsk-svenska samtal. Avhandling pro gradu vid Helsingfors universitet. https://helda.helsinki.fi/handle/10138/37953.

Finlands officiella statistik (FOS). Befolkningsstruktur [e-publikation]. Helsingfors: Statistikcentralen. http://www.stat.fi/til/vaerak/index_sv. (hämtad 10.06.2015)

Fishman, Joshua et al. (eds.) 2007: The Swedish-speaking Finns. International journal of the sociology of language 187/188. Berlin: Mouton de Gruyter.

Forsblom-Nyberg, Ylva 1995: Samtal som transkription. FMS 36. S. 53–74.

Forsskåhl, Mona 2005: Mitt emellan eller strax utanför. Språkkontakt i finlandssvensk slang. Nordica Helsingiensia 2.

Fremer, Maria 1998: Så va ja helt @UÄ::::@. Dramatiserade sekvenser i ungdomssamtal. I: Hanna Lehti-Eklund, Merete Mazzarella & Mirja Saari (red.), Samtalsstudier. Helsingfors: Helsingfors universitet. S. 57−70.

Fremer, Maria 2000: Finska, engelska och slang i Helsingforssvenskt ungdomsspråk. I: Anna-Brita Stenström, Ulla-Britt Kotsinas & Eli-Marie Drange (red.), Ungdommers språkmøter. Köpenhamn: Nordisk Ministerråd. S. 61–87.

Gumperz, John J. 1982: Discourse strategies. Cambridge: Cambridge University Press.

Hakulinen, Auli et al. 2004: Iso suomen kielioppi. Helsinki: SKS. Nätversionen VISK. http://scripta.kotus.fi/visk. (hämtad 3.1.2014)

Hakulinen, Auli & Mirja Saari 1995: Temporaalisesta adverbista diskurssipartikkeliksi. Virittäjä 4/1995. S. 481–500.

Henricson, Sofie 2013: Svenska i finsk miljö. Interaktion, grammatik och flerspråkighet i samtal på svenska språköar i Finland. Helsingfors: Helsingfors universitet.

Höckerstedt, Leif 2009: Presens i Helsingforssvenskan – språkkontakt? I: Lotta Collin & Saara Haapamäki (red.), Svenskan i Finland 11. Åbo: Åbo Akademi. S. 77–85.

Kovero, Camilla 2011: Språk, identitet och skola II. Barn och ungdomar i svenska skolor i olika språkliga miljöer. Helsingfors: Utbildningsstyrelsen.

Lehti-Eklund, Hanna 1992: Användningen av partikeln nå i helsingforssvenska samtal. I: Staffan Hellberg et al. (utg.), Svenskans beskrivning 19. Lund: Lund University Press. S. 174–184.

Londen, Anne-Marie 1994: So what else is new – Om samtalsstilen under en herrmiddag. I: Peter Cassirer (red.), Stilsymposiet i Göteborg 21–23 maj 1992. Göteborg: Göteborgs universitet. S. 181–205.

Löfström, Jamima 1990: Finska lån i Helsingforssvenskan. En morfologisk studie. Opublicerad avhandling pro gradu i nordiska språk. Helsingfors: Helsingfors universitet.

Lönnroth, Harry 2009: Det femte landskapet? Svenska språköar i Finland som objekt för språkvetenskaplig forskning. I: Kirsten M. Berg, Kaj Borg, Eva Ingman, Minna Sandelin & Anne-Maj Åberg (utg.), En färd i språket. Festskrift till Marketta Sundman på 60-årsdagen den 12 mars 2009. Åbo: Åbo universitet. S. 98–113.

Nyholm, Leif 1984: Svenskt stadsmål i Helsingfors. Meddelanden från Institutionen för nordiska språk och nordisk litteratur vid Helsingfors universitet. Serie B:8.

Rusk, Fredrik 2010: ”Byggaamassa klossar” – en enspråkig norm i en tvåspråkig familj. Pro gradu-avhandling vid Åbo Akademi.

Saari, Mirja 1989: Kodbyte och lån. FMS 32. S. 197–209.

Saari, Mirja 1994: Diskurspartiklar i sociokulturell belysning. I: Nils Jörgensen, Christer Platzack & Jan Svensson (red.), Språkbruk, grammatik och språkförändring. En festskrift till Ulf Teleman 13.1.1994. Lund: Lunds universitet. S. 65–74.

Saari, Mirja 2006: Stadin ruotsi. Huomioita erään nuorisoryhmän koodin vaihtelusta. I: Kaisu Juusela & Katariina Nisula (toim.), Helsinki kieliyhteisönä. Helsinki: Helsingin yliopisto. S. 142–161.

Slotte-Lüttge, Anna 2005: Ja vet int va de heter på svenska. Interaktion mellan tvåspråkiga elever och deras lärare i en enspråkig klassrumsdiskurs. Åbo: Åbo Akademis förlag.

Noter

1.En beskrivning av den tvåspråkiga samhällskontexten ges inte här, utan i stället hänvisas läsaren till Liebkind, Moring & Tandefelt 2007 samt till kapitel 11 i denna volym. När det gäller specifikt de finlandssvenska språköarna hänvisas ytterligare till Henricson 2013 och Lönnroth 2009.

2.Principen en person – ett språk lanserades som den mest effektiva uppfostran till tvåspråkighet av Jules Ronjat i Le développement du langage observé chez un enfant bilingue som kom ut 1913. Strategin är fortfarande ledande i många tvåspråkiga familjer i Finland. Se t.ex. Rusk 2010 om hur principen följs i praktiken. Hur en enspråkig norm upprätthålls i klassrummet i den finlandssvenska skolan har studerats bl.a. av Slotte-Lüttge 2005.

3.Korpusen består av nio gruppsamtal inspelade med gymnasieelever i Björneborg, Kotka, Tammerfors och Uleåborg under 2000-talet. I samtalen deltog totalt 41 individer, som i sin vardag använder både finska och svenska. Samtalsmaterialet beskrivs närmare i Henricson 2013. Det är arkiverat i Språkarkivet vid Svenska litteratursällskapet i Finland (med signum SLS 2229) och vid Finska, finskugriska och nordiska institutionen vid Helsingfors universitet.

4.En inblick i hur flerspråkiga samtal med detta upplägg kan forma sig i svensk-finsk kontext ges i Castrén 2012 där två svensk-finska fokussamtal analyseras.

5.De gemensamma finsk-svenska diskursmarkörerna och likheter mellan finska och finlandssvenska diskursmarkörer har bl.a. studerats i Hakulinen & Saari 1995, Lehti-Eklund 1992 och Saari 1994. För en sammanfattande översikt, se Henricson 2013. Se även kapitel 6 i denna volym.

6.Samtalen är transkriberade enligt samtalsanalytiska principer, vilket bl.a. innebär att pauser och förändringar i röstkvaliteten märks ut (se t.ex. Forsblom-Nyberg 1995). De transkriptionstecken som förekommer i (1)–(4) är:

jå | uttalas betonat
*jå* | sägs med skratt i rösten
”jå” | sägs med förställd röst
°jå° | sägs med lägre volym
jå: | förlängt ljud
jå j- | hörbart avbrott
↑ | tydligt stigande intonation
hh/h | hörbar lång/kort utandning
.hh/.h | hörbar lång/kort inandning
.mff/.nf | hörbar lång/kort nasal inandning
(0.3) | paus mätt i tiondels sekunder
[ | yttranden överlappar varandra
(jå) | transkriptionen är osäker
(-) | ljud, ord eller yttrande som inte uppfattats
((skrattar)) | transkriberarens kommentar
namn | anonymiserat namn.

7.Videonummer SLS 2229:6.

8.’Säl sälkortet, dvs. ett kort med sälmotiv’. På finska heter det egentligen hyljekortti.

9.’Vilket sälkort’.

10.’Jamen det du fick nyss’.

11.’Ja just det’.

12.Finsk diskursmarkör som här eventuellt skulle kunna motsvaras av ’ja’ eller ’just’.

13.Videonummer SLS 2229:1.

14.’Spelat på allvar’.

15.’Misslyckats’.

16.’Misslyckas’.

17.’Gav stryk åt’.

18.’Satte krokben för’.

19.’Straffskott’.

20.Finlandssvensk slang behandlas av Forsskåhl i kapitel 4 i denna volym.

21.Videonummer SLS 2229:1.

22.’Blir han en bra försäljare’.

23.Det är rätt vanligt att citat i samtal inte återges på samma språk som i det ursprungliga sammanhanget, se t.ex. Fremer 1998 s. 61–62.

24.’Hej på tal om det’ och ’Jag kom bara att tänka på att’. Finlandssvenska hej och finska hei låter precis lika i samtalen. I transkriptionen av det första exemplet kunde den inledande diskursmarkören hej därmed lika väl ha skrivits hei. För att undvika en tolkning som klart hänvisar tvåspråkiga element till det ena eller det andra språket används svensk ortografi genomgående, oberoende av på vilket språk resten av turen går. En diskussion om hur språkväxlingen kan markera gränser mellan handlingar i samtal återfinns bl.a. i Gumperz 1982.

25.Videonummer SLS 2229:8.

26.’Hjälpledare på konfirmandläger’.

27.Om ordsökning som tecken på fenomenet språkförlust, se kapitel 12 i denna volym.

28.Adjektivet kiva kompareras kiva, kivogare, kivogast och kongruensböjs kiva, kivoga, kivoga. Böjningen för substantivet juttu kunde regelrätt vara juttu, juttun, juttur, jutturna, men utgör i praktiken oftast en blandning av två svenska böjningsmönster, dvs. juttu, juttun, juttun, juttuna. Se också kapitel 4.

29.Att etablerade finska lånord infogas i en svensk språkstruktur har bl.a. noterats i Fremer 2000 s. 63, Londen 1994 s. 189–190 och Saari 1989 s. 204. Alla ord behöver ändå inte formas eller anpassas syntaktiskt. Detta gäller t.ex. de redan nämnda finska diskursmarkörerna i svensk-finska samtal i Finland. Hur ord från andra språk kan anpassas morfologiskt till svenskan behandlas av Forsskåhl i kapitel 4 i denna volym.

30.Första gången lyftes verbböjningen i helsingforssvenska samtal fram av Höckerstedt (f.d. Nyholm) på 1980-talet, men även senare har han återkommit till likheterna mellan den svenska och den finska verbböjningen och diskuterat möjliga kontaktlingvistiska förklaringar till dem. Se t.ex. Nyholm 1984 s. 86−97 och Höckerstedt 2009 s. 81–82, 84.

31.Eftersom subjektet här är vi skulle en kongruent finsk böjning vara det passiva hämätään eller det aktiva och skriftliga hämäämme (VISK § 1272). I svensk syntax klarar vi oss trots allt med en och samma verbform för alla personer, vilket i de tvåspråkiga samtal som diskuteras här innebär att verbformerna för tredje person singular (t.ex. hän hämää ’han/hon vilseleder’) är användbara oberoende av subjekt.

8

Leila Mattfolk

Finlandssvenskar
och engelska lånord

Under 2000-talets första årtionde genomfördes en samnordisk undersökning om lånord i de nordiska språken.¹ Samma undersökningsmetoder användes av forskare i sju olika språksamfund: Island, Färöarna, Danmark, Norge, Sverige, Svenskfinland och finska Finland. Resultaten är därför sinsemellan jämförbara. Vad man var ute efter var dels att se på bruket av lånord, dels att undersöka de attityder språkbrukare i de olika språksamhällena hyser till främst engelska lånord i det egna språket. I det senare fallet ville man komma åt både öppet formulerade åsikter och undermedvetna attityder. Det visade sig att det man explicit säger inte behöver motsvara det man implicit och i många fall omedvetet ger uttryck för.

I detta kapitel redogörs för några resultat av den finlandssvenska delen av den nordiska attitydundersökningen. Tre olika metoder kombinerades. Material samlades in dels via en telefonenkät, dels via ett s.k. masktest, dels genom intervjuer med ett antal språkbrukare. Här presenteras vad dessa olika metoder avslöjar om de finlandssvenska informanternas sätt att förhålla sig till engelska lånord i svenskan i Finland (avsnitten 8.1, 8.2, 8.3). Som avslutning (8.4) följer en tolkning av varför finlandssvenskarna tycker som de gör explicit och implicit, och hur man i informanternas svar eventuellt kan se en uppskattning av det sverigesvenska.

8.1 Svar på en telefonenkät

Under år 2002 genomfördes en telefonenkät med 500 slumpmässigt valda finlandssvenskar som fick svara på några frågor som främst gällde deras åsikter om bruket av engelska ord i svenskan i dag.² Informanterna skulle bl.a. ange i hur hög grad de höll med om påståenden som man använder alltför många engelska ord i svenskan i dag och det bör skapas nya svenska ord som ersätter de engelska ord som vi får in i språket. De svarade längs en 5-gradig skala vars ytterpoler var helt enig och helt oenig.

Av informanterna ansåg 51 procent att svenskan innehåller alltför många engelska ord, medan 38 procent svarade att antalet engelska lånord inte är för stort. Den andel som ansåg att de engelska orden inte behöver ersättas med svenska ord var 33 procent. Telefonenkäterna kompletterades med djupintervjuer med 36 informanter som bl.a. fick svara på samma frågor som hade ställts i telefonenkäten. I intervjuerna säger 25 av de 36 informanterna att de är eniga och 8 informanter att de är oeniga med påståendet det bör skapas nya svenska ord som ersätter de engelska ord som vi får in i språket.³ Med andra ord: en majoritet av informanterna svarade explicit att de ogillar engelska ord i svenskt språkbruk när de ombads ta ställning till en direkt fråga om detta.

8.2 Bedömning av upplästa texter

I ett s.k. masktest (matched guise-test) fick 600 finlandssvenska⁴ informanter lyssna till fem uppläsningar. Deras uppdrag sades vara att bedöma uppläsarens lämplighet som radioröst. Det som informanterna inte visste var att två av uppläsningarna var gjorda av samma person.⁵ Det enda som skiljde uppläsningarna åt var den mängd engelska ord som texterna innehöll. Den ena texten var helsvensk och den andra var engelskpåverkad. Den helsvenska texten innehöll svenska ersättningsord för de engelska lånord som fanns i den engelskpåverkade texten. (De engelska lånorden och de svenska ersättningsorden anges med fetstil i texten som följer.)

Helsvensk text:

Var fjärde amerikan vill inte använda nätet

Bristande läs- och skrivfärdigheter är en av orsakerna till att var fjärde amerikan inte har några planer på att använda nätet eller e-post. Det är de fattiga, de äldre, kvinnorna och människorna på landsbygden som kan betraktas som så kallade ”nätförlorare”.

Projektet Pew Internet and American Life har undersökt varför det finns så många som inte använder nätet i USA. Sedan oktober 2001 har antalet nätanvändare nämligen stannat vid 60 % trots att USA är ett av de mest uppkopplade länderna. Knappt var tionde amerikan har i dag t.ex. en egen hemsida.

17 procent av amerikanerna kan i dag betraktas som nätförlorare. De ser tekniken som ett hinder för att använda nätet. Pengar är också ett väsentligt hinder, och så finns det de som är rädda för hackare, förskingring och stöld av kreditkortsnummer och lösenord.

Engelskpåverkad text:

Var fjärde amerikan vill inte använda Internet

Bristande läs- och skrivfärdigheter är en av orsakerna till att var fjärde amerikan inte har några planer på att använda web eller e-mail. Det är de fattiga, de äldre, kvinnorna och människorna på landsbygden som kan betraktas som så kallade ”net-losers”.

Pew Internet and American Life Project har undersökt varför det finns så många som inte använder nätet i USA. Sedan oktober 2001 har antalet nätanvändare nämligen stannat vid 60 % trots att amerikanerna är ett av de folk i världen som är mest on-line. Knappt var tionde amerikan har i dag t.ex. en egen website.

17 procent av amerikanerna kan i dag betraktas som nätförlorare. De ser tekniken som ett hinder för att använda nätet. Pengar är också ett väsentligt hinder, och så finns det de som är rädda för hackers, förskingring och stöld av kreditkortsnummer och passwords.

Efter att ha lyssnat en gång till alla rösterna fick de 600 informanterna, samtidigt som de lyssnade till rösterna en andra gång, på ett formulär ange vilket intryck de fick av uppläsarna i relation till åtta olika egenskaper. De skulle på en sjugradig skala bedöma hur ambitiös, intelligent, självständig, effektiv, tilltalande, förtroendeingivande, intressant och avspänd varje uppläsare var. Skalans ytterpoler var inte alls och mycket.

Det visade sig att en majoritet av de finlandssvenska informanterna bedömde uppläsaren mer positivt när hon läste den engelskpåverkade texten än när hon läste den helsvenska texten, och detta gällde alla de ovannämnda egenskaperna.⁶ För bedömningen av egenskaperna effektiv och intressant var skillnaderna mellan de två uppläsningarna dessutom statistiskt signifikanta och alltså generaliserbara till finlandssvenskar i allmänhet. Detta kan tolkas som att de finlandssvenska informanterna i sina implicita attityder värderade de engelska orden positivt.

De upplästa texterna handlade om datorbruk och internet, dvs. ämnesområden där finlandssvenskarna i allmänhet tolererar många engelska ord. Samtidigt ska man komma ihåg att de flesta informanter ställde uttalat höga standardspråkliga krav på den genre som uppläsarna representerade, nämligen nyhetsuppläsning på radio.⁷

Generellt kan man alltså notera att en stor del av informanterna förhöll sig något negativt till engelska lånord i sina explicit uttryckta åsikter, dvs. i de svar som gavs på en direkt fråga i telefonenkäten eller i intervjun. Samtidigt var de ändå något positiva i sina implicita, undermedvetna attityder vilket masktestet avslöjade. Åsikter och attityder visade sig inte helt oväntat vara olika saker.

8.3 Vad är politiskt korrekt att tycka?

De kvantitativa resultat som telefonenkäten och masktestet gav säger en hel del om språkliga attityder, men en mer mångsidig bild får man om man gör en kvalitativ analys där man dessutom beaktar den samhälleliga kontext som informanten befinner sig i. De explicita åsikter som en informant ger uttryck för påverkas av den normdiskussion som informanten uppfattar pågår i samhället. I en intervju påverkas informanten också av de åsikter och attityder han eller hon tillskriver intervjuaren. Man får alltså räkna med att det kan vara en för sammanhanget tillrättalagd självbild som syns i informantens svar.

I synnerhet då informanterna i denna studie intervjuas av en språkforskare och frågorna gäller språk kan man förmoda att intervjusituationen spelar en viss roll för de svar som ges. Av intervjumaterialet framgår nämligen tydligt att informanterna tänker sig att den intervjuande språkforskaren har sin egen syn på ämnet och att de förmodar att denna syn i det här fallet är negativ till de engelska lånorden. I intervjusvaren kan man se att informanterna modifierar sina svar och uttrycker sig så att intervjuaren inte försätts i en förmodat pinsam situation eller ger ett svar som de tror är det politiskt korrekta. I något enstaka fall kan man i stället se en motsatt, klart provocerande hållning. Denna typ av hållning kan man inte se tydligt genom att enbart studera det propositionella i ett yttrande. För att komma åt det som finns ”mellan raderna” i ett yttrande behövs också analyser av annat slag.⁸

Genom att t.ex. studera informanternas bruk av småord (samtalspartiklar) som ju, egentligen, faktiskt och förstås kan man plocka fram det som finns mellan raderna i informanternas svar. Då kan man se hur informanten garderar sig, hur den ger samtalsparten (delvis) rätt, kanske bara för att vara vänlig, hur den signalerar att den är medveten om det politiskt korrekta och att den ”borde” tycka på ett visst sätt osv. En analys av ett kort utdrag ur en av intervjuerna får exemplifiera detta spel med samtalsreglerande partiklar. L i utdraget står för intervjuaren, B för informanten. I intervjuarens första replik återges det påstående som informanten ska ta ställning till enligt den givna skala som anger graden av enighet.⁹

Genom att använda vissa ord skapar B en känsla av samhörighet och visar att hon beaktar L och L:s känslor. B framhåller på olika sätt att hon inte vill att L ska tro att hon tycker att L:s uppfattning är inkorrekt, även om hon inte vill hålla med om det bjudna påståendet. B använder pronomenen vi och vår och inte man, vilket gör att det skapas förutsättningar för en vi-känsla i samtalet. Valet av pronomen kan samtidigt tolkas dels som att B vill betona sin rätt att tala för finlandssvenskarna som den grupp hon tillhör, dels som att hon vill understryka att det är svenskan i Finland hon avser och inte svenskan i Sverige. Med förstås medger B att hon trots allt är lite enig med L (dvs. med det hon tror att L tycker), kanske för att upprätthålla en vänlig interaktion. Genom nu i frasen inte är jag nu helt oenig men tonar hon ner sitt yttrande och mildrar sitt ställningstagande i förhållande till det skarpaste svarsalternativet ”helt oenig”.

B:s val av småord visar vilka (förutfattade) meningar hon har om den rådande åsikten i samhället, alternativt om den åsikt som språkforskaren och intervjuaren L kan tänkas ha. Att B tror att hennes åsikt står i kontrast mot den som allmänt råder i samhället, eller åtminstone mot den som hon tror att intervjuaren företräder, kan utläsas av att hon inleder sitt svar med jag tycker faktiskt. Hon understryker här explicit att detta är hennes åsikt, medan faktiskt signalerar ett slags ursäkt för att hon inte svarar så som hon tror att hon förväntas göra. Jag tycker faktiskt kan alltså tolkas kontrastivt; B anger att hon tror att hon går emot det som man ”ska” tycka och det som man vanligen tycker.

B inleder sitt svar på frågan med att säga gud vad svårt tyst för sig själv, snabbt följt av för jag tycker faktiskt inte att för att förklara varför det är svårt att svara på frågan. Egentligen (= ’strängt taget’) markerar att B tror att hon här går emot den vanliga åsikten eller uppfattningen i samhället eller den åsikt L som intervjuare företräder. Egentligen kan sägas vara en ”suddighetsmarkör”: med hjälp av den mildrar B sitt ställningstagande, och samtidigt markerar hon att hon egentligen inte är helt säker på att det hon säger är det representativt ”rätta”. Så i frasen så hemskt mycket är en reaktion på ordet alltför i den ställda frågan. B markerar att hon i princip håller med, men inte till den grad som påståendet förutsätter, och att hon tror att hon borde hålla med, för det är ju så man ska tycka.

B visar genom sitt ordval också sitt engagemang i frågan. Frasen inte […] så hemskt mycket anger graden av myckenhet, men partikeln hemskt visar också att B tar detta personligt och att hon är engagerad. Ordet lite i frasen lite förstås är troligen en variant av inte hemskt mycket som hon säger strax innan. Här får man tänka sig en skala från inget till mycket, där inte hemskt mycket och lite finns på ungefär samma plats mitt på skalan.

Sammanfattningsvis kan B:s åsikt formuleras som vi använder inte mycket engelska ord i svenskan, jag är ganska oenig med påståendet, men den attityd hon samtidigt implicit förmedlar kan tolkas som jag vet att du och många andra tycker att vi använder för många engelska ord i vår gemensamma svenska, men jag är tyvärr av lite annan åsikt. De implicita attityder hon uppvisar här kan kallas samhällsmedvetna attityder, och de påverkar i hög grad de svar vi får i en enkät och i synnerhet i en intervju.

I de samhällsmedvetna attityderna syns inte enbart de traditioner och värderingar som man är uppvuxen med, utan de visar dessutom på den hänsyn man ständigt tar till den man talar med och till den situation man befinner sig i. De kan påverka en så att de åsikter man (säger att man) har endera anpassas till dem som samtalspartnern har (eller som man tror att denna har) eller överdrivs i en riktning som går tvärtemot samtalspartnerns förmodade inställning om man känner sig provocerad eller vill provocera. Undersökningar av språkliga attityder måste alltså beakta det sammanhang i vilket en åsikt formuleras.

8.4 Finlandssvenskar tycker annorlunda än sverigesvenskar

När vi analyserar studien av finlandssvenskarnas åsikter om och attityder till engelska ord i svenskan måste vi väga in det som är specifikt för det finlandssvenska språksamhället, nämligen att svenskan är ett de facto-minoritetsspråk i landet. Vi kan räkna med en språklig medvetenhet som kanske inte finns bland språkbrukare vilkas språk intar en majoritetsposition.

Den språkliga medvetenheten behöver inte nödvändigtvis tolkas som en normmedvetenhet där norm avser språkriktighet, även om detta inte är uteslutet. I den finlandssvenska skolan hör språkriktighet till modersmålsundervisningen, och lärarna kommenterar t.ex. dialektala särdrag, fennicismer och finlandismer, så eleverna blir medvetna om de finlandssvenska särdragen i sitt modersmål. Normmedvetenhet behöver inte betyda att finlandssvenskar behärskar normen bättre, men däremot innebär den förmodligen att de är mer medvetna om att de kanske inte behärskar den.

Den språkliga medvetenheten kan helt enkelt i första hand innebära att finlandssvenskar vet att deras varietet av svenska språket avviker från andra svensktalandes språk och att det är utsatt för mer eller mindre tryck från omgivningen – beroende på de växlande konjunkturerna i landets språkklimat. En språkminoritet tar inte sitt språk för givet, vilket en språkmajoritet kan göra.

Under intervjuerna med de finlandssvenska informanterna diskuterades också eventuella skillnader mellan finlandssvenskars och sverigesvenskars sätt att förhålla sig till engelska lån. Så gott som alla de finlandssvenska informanterna tyckte att engelska lånord behandlas olika i de två språksamhällena. Några få informanter ansåg att man i Sverige är mer mån om att skapa och också använda svenska ersättningsord, medan det stora flertalet tyckte att finlandssvenskan är ”renare” än sverigesvenskan, dvs. att sverigesvenskan godtar fler lånord än finlandssvenskan. En förmodad orsak till sverigesvenskarnas större acceptans av engelska lån var att de kan engelska bättre, och att de därför inte behöver ersättningsord utan förstår de engelska lånorden; en annan orsak ansågs vara att sverigesvenskarna är mer trendmedvetna.

I bägge dessa orsaker kan man läsa in ett slags uppskattning av den förmodade sverigesvenska språksynen. Här kan vi dra en parallell till det masktest som beskrevs tidigare. Samma test gjordes som nämnts i flera nordiska språksamhällen, också i Sverige, och där med sverigesvenska uppläsare. En jämförelse mellan masktestet på svenska i Finland och testet i Sverige visade att de finlandssvenska informanterna undermedvetet tillskrev engelska inslag i en uppläst svensk text en mer positiv effekt än vad de sverigesvenska informanterna gjorde. Jämför man detta med finlandssvenskarnas uttalade antagande om mängden engelska lån i sverigesvenskarnas svenska tyder resultatet på en undermedveten uppskattning av det förmodade sverigesvenska språkbruket. Man kan då fråga sig om de finlandssvenska informanternas undermedvetet positiva uppfattning av den engelskpåverkade texten kan bero på att de tror att den hämtar sin modell i det sverigesvenska språkbruket.¹⁰

Förenklat kan man säga att studien av finlandssvenskarnas åsikter om och attityder till engelska lånord ger två huvudresultat. Det ena är att finlandssvenskarna explicit säger att de är något negativa till engelska lånord i svenskan, medan de undermedvetet visar upp en motsatt inställning. Det andra är att man bör ta in flera olika metoder och flera olika synvinklar när man undersöker attityder för att den slutliga bilden ska bli tillräckligt nyanserad. Resultatet av en attitydundersökning bör inte bara redovisa vad informanterna säger utan också hur de säger det. Man bör dessutom försöka hitta eventuella yttre omständigheter som i viss mån kan förklara varför de säger det de säger. I tolkningen av ett material är det därför viktigt att ständigt ta kontexten i beaktande och i synnerhet att väga in det samhälleliga sammanhang där åsikten formuleras.

Litteratur

Jacobsen, Jógvan í Lon 2012: Ærligt talt, who cares? Moderne importord i språka i Norden 13. Oslo: Novus forlag.

Kristiansen, Tore 2006: Masketestens resultater. De underbevidste holdningers omvendte verden. I: Tore Kristiansen (red.), Nordiske sprogholdninger. En masketest. Moderne importord i språka i Norden 5. Oslo: Novus forlag. S. 162–182.

Kristiansen, Tore & Lars S. Vikør 2006: Inleiing. I: Tore Kristiansen & Lars S. Vikør (red.), Nordiske språkhaldningar. Ei meiningsmåling. Moderne importord i språka i Norden 4. Oslo: Novus forlag. S. 7–16.

Mattfolk, Leila 2011a: Finlandssvenska åsikter om och attityder till modern språkpåverkan. Nordica Helsingiensia 26.

Mattfolk, Leila 2011b: Attityder till det globala i det lokala. Finlandssvenskar om importord. Moderne importord i språka i Norden 12. Oslo: Novus forlag.

Mattfolk, Leila & Tore Kristiansen 2006: Svenskfinland. I: Tore Kristiansen (red.), Nordiske sprogholdninger. En masketest. Moderne importord i språka i Norden 5. Oslo: Novus forlag. S. 117–141.

Mattfolk, Leila & Micael Melander 2006: Svenska och finlandssvenska reaktioner på engelska importord. I: Per Ledin et al. (red.), Svenskans beskrivning 28. Örebro universitet. S. 211–222.

Thøgersen, Jacob & Tore Kristiansen 2006: Masketestens teori og metode. I: Tore Kristiansen (red.), Nordiske sprogholdninger. En masketest. Moderne importord i språka i Norden 5. S. 7–32.

Noter

1.Se Mattfolk 2011a. Se Jacobsen 2012 s. 2 för en förteckning över hittills utkomna publikationer i bokserien Moderne importord i språka i Norden.

2.För en redogörelse för metoden, se Kristiansen & Vikør 2006 s. 7 ff.

3.Intervjuerna gjordes av mig. Se Mattfolk 2011b s. 51.

4.En liten del av informanterna hade finska som modersmål, men de deltog alla i testet i ett helsvenskt sammanhang.

5.En ingående beskrivning av masktestet som metod ges i Thøgersen & Kristiansen 2006 s. 9 ff.

6.Mattfolk & Kristiansen 2006 s. 131.

7.Mattfolk 2011b s. 55, 83.

8.För en ”läsning mellan raderna” lämpar sig samtalsforskningens metoder. Lindström & Wide presenterar samtalsforskningen i kapitel 6 i denna volym.

9.Intervjuaren L är jag. I utskriften står (.) och (‥) för pauser, den senare något längre; gradtecknet ° inleder och avslutar ett avsnitt som är sagt med mycket lägre volym än andra partier i samtalet; text inom parentes är forskarens tolkning av ett närmast ohörbart yttrande. Analysen är tagen ur Mattfolk 2011a s. 61 f.

10.Kristiansen 2006 s. 174; Mattfolk & Melander 2006 s. 211.

9

Marika Tandefelt

Ett språk i två länder

Ibland är inte språket utan i stället språkbrukarnas språksyn det primära föremålet för språkforskarnas intresse. Det språkforskarna då vill komma åt är språkbrukarnas iakttagelser av och synpunkter på eget och andras språk och språkbruk. Det kan handla om språkbrukarnas känslighet för geografisk, social och stilistisk variation, åsikter om språkstyrning, inställning till novationer och influenser från andra språk. Med ledning av sin erfarenhet, kunskap och språkkänsla får språkbrukaren uttrycka sina åsikter om språk på olika nivåer. Frågorna kan t.ex. handla om språkvård, språkval och språkpolitik, men också om språkliga varieteter som högspråk och dialekt, samt om enskilda ord, uttryck, ordformer och uttalsdrag.¹

I detta kapitel redovisas tre undersökningar som siktar in sig på språkbrukares syn på finlandssvenskan i betydelsen den standardvarietet som med vissa regionala skiftningar används som modersmål i Finland. De som svarar på frågor är finlandssvenskar i Finland, sverigesvenskar i Sverige och finlandssvenskar bosatta i Sverige. Informanterna representerar alltså själva olika varieteter av svenska, eller annorlunda uttryckt, de använder språket i olika språksamhällen, men inom samma språkområde.

Genom detta språkområde går en politisk gräns som delar upp språket i svenska som majoritetsspråk i Sverige och svenska som minoritetsspråk i Finland (se karta 1). Att svenskan är huvudspråk i Sverige och att svenskan i Finland är ett av landets två lagstadgade nationalspråk är inte betydelselöst, men i det här sammanhanget handlar det enbart om att svenskan i det ena fallet är det dominerande och i det andra det icke-dominerande språket i respektive samhälle. Svenskan är med andra ord ett s.k. pluricentriskt språk, vilket betyder att det har modersmålstalare och normcentrum både i Sverige och i Finland.

Karta 1. Det svenska språkområdet. Ur ett språkvetenskapligt perspektiv saknar den politiska gränsen mellan nationerna Sverige och Finland betydelse. Språket täcker ett större geografiskt område än Sverige. Det är samma språk som talas och skrivs inom hela språkområdet, men det varierar från norr till söder och väster till öster. Svenskan är alltså ett pluricentriskt språk – ett språk med fler än ett normcentrum.

De som är svensktalande i Sverige kan ha, men saknar oftare, kunskap om att svenska talas i Finland som ett modersmål, dvs. om finlandssvenskarnas existens. De som är svensktalande i Finland är däremot oavsett modersmål medvetna om att finlandssvenskan skiljer sig från svenskan i Sverige och kan anlägga synpunkter på detta. Det är begripligt att företrädare för ett språk vars normcentrum befinner sig i ett språkområdes periferi kommer att uppmärksamma sitt modersmål och dess språksituation oftare och mer än där språket är en självklarhet i miljön. När finlandssvenskar möter sverigesvenskar uppstår ett möte mellan två varieteter. Då kommer en del skiljaktigheter och okunskap i dagen samtidigt som en del anpassning sker och synpunkter utväxlas. I mötet tydliggörs både det gemensamma och det särpräglade.

De tre undersökningar som presenteras här är upplagda så att de tillsammans ska kunna ge en bild av hur språkbrukare upplever att finlandssvenskan placerar sig inom det svenska språkområdet. För språkforskare är det klart att finlandssvenskan ingår i det svenska språkets naturliga geografiska variation, men här ställs frågan i vilken utsträckning språkbrukarna delar denna uppfattning i respektive land. Två av undersökningarna handlar om detta. I dem har informanterna bl.a. fått ta ställning till en serie påståenden om finlandssvenskan som de har kunnat acceptera i varierande grad. I den tredje undersökningen har informanterna formulerat sina svar fritt. Rapporteringen av de två förstnämnda är därför kvantitativ, av den senare kvalitativ.² Materialet till undersökningarna samlades in 2002 och 2011.³ Samtliga informanter kommenterar med andra ord samtida förhållanden.

9.1 Finlandssvenskars syn på finlandssvenska

Finlandssvenskan är en regional varietet av svenska språket som har sin egen geografiska och sociala variation. Så skulle en kort karaktäristik av finlandssvenskan kunna lyda. Och man skulle kunna tillägga att finlandssvenskan mottar impulser av den svenska som används i Sverige, men också utvecklas och förändras i Finland. Den ledande principen för finlandssvensk språkvård är att skillnaden mellan svenskan här och svenskan där inte ska öka, utan motarbetas särskilt i skrift och i mer formellt tal.⁴

Ibland leder språkvårdens grundmurade, mer än sekelgamla princip till protester. Att se svenskan i Sverige som normsättare kan kännas främmande för en del språkbrukare, och det krävs medvetenhet och vilja av dem som använder svenska i Finland att undvika finlandssvenska särdrag åtminstone i skrift. När principen debatteras finns det alltid personer som i motsats till den språkvetenskapliga expertisen hävdar att finlandssvenskan ska uppfattas som ett eget språk, vilket då anses innebära att språkbrukaren inte behöver följa den svenska normen. Därmed vore, vill man tro, alla språkriktighetsproblem lösta.⁵

Språksociologiskt kan man hävda att det är talarna själva som ska avgöra om deras språk är ett språk i sin egen rätt eller om det ingår i en större språkgemenskap som en del av det gemensamma språkets variation. Genom en webbenkät utförd år 2002 insamlades totalt 887 informanters syn på hur finlandssvenskan ska beskrivas i förhållande till sverigesvenskan.⁶ Enkäten var på svenska, och den spreds i Finland med sikte på att personer med svenska som modersmål (eller som ett modersmål vid sidan av finska eller något annat språk) skulle nås. Varje informant lämnade upplysningar om sitt modersmål, sitt hemspråk och sitt umgängesspråk.⁷ Förutom sedvanliga bakgrundsvariabler som kön, ålder och utbildning beaktades således informanternas språkliga bakgrund. Detta kan sägas vara en självklarhet för undersökningar av det här slaget i Finland.

Den fråga i enkäten som behandlas här lyder: I hur hög grad tycker Du att följande påståenden beskriver finlandssvenskan? Informanten fick ta ställning till fem rätt så hävdvunna, till och med stereotypa, påståenden. Finlandssvenskan kunde uppfattas som a) en av det svenska språkets dialekter, b) en regional variant av sverigesvenska, c) ett från sverigesvenskan fristående språk, d) en ålderdomlig form av svenska, e) en finskpåverkad form av svenska. Samma fråga och samma påståenden användes 2011 i en enkät riktad till sverigesvenskar. Resultatet av dessa enkäter presenteras i avsnitten 9.1 (finlandssvenska informanter) och 9.2 (sverigesvenska informanter), och de två utfallen diskuteras i avsnitt 9.3.

Valet av termer som både är språkvetenskapligt korrekta och allmänt begripliga för de språkbrukare man vänder sig till är alltid problematiskt i den här typen av undersökningar.⁸ I en intervju kan man samtala om innebörden hos olika termer, vilket inte är möjligt då svaren ska prickas av eller formuleras i skrift.

Innebörden i de använda uttrycken preciserades inte; informanternas egen uppfattning och inte minst deras egen erfarenhet, t.ex. av att använda standard och/eller dialekt, fick bli utslagsgivande. Intressant nog skulle det visa sig att informanter i Finland och informanter i Sverige uppenbarligen tolkar dialekt respektive regional variant något olika. Informanterna fick inte heller några vinkar om hur de skulle tänka om påverkan från finskan eller drag av ålderdomlighet i finlandssvenskan. Det är först i de fria kommentarerna, och i de fria svaren i den tredje undersökningen som ska presenteras här (9.5), som man kan se närmare på vad olika informanter har tänkt sig.

Svaren skulle anges på en femgradig skala med ytterpolerna helt enig–helt oenig. Hur de finlandssvenska informanternas svar fördelas över skalan framgår av figur 9.1. Det visar sig att informanternas svar täcker hela skalan från helt enig (5) längst till vänster till helt oenig (1) längst till höger för varje påstående som de har ombetts ta ställning till.

Påståendet att finlandssvenskan kan betraktas som en svensk dialekt tycks dela den finlandssvenska informantgruppen mer eller mindre på mitten. Ungefär lika många informanter (drygt 40 %) är delvis eller helt eniga, alternativt delvis eller helt oeniga. De balanserar så att säga upp varandra. Endast lite mer än 10 procent har valt att inte ta ställning. Då man beaktar bakgrundsfaktorerna kan man konstatera att det finns signifikanta skillnader mellan respondenter av olika kön, i olika åldrar, med olika modersmål och hemspråk. Fler män än kvinnor, och fler yngre informanter än äldre, anser att finlandssvenskan är en dialekt medan äldre kvinnor inte instämmer i detta. De informanter som har angett finska eller något annat språk som modersmål tenderar också att uppfatta finlandssvenskan som en dialekt.

Figur 9.1. Vad är finlandssvenska? Den procentuella fördelningen av de finlandssvenska svaren på en 5-gradig skala helt enig–helt oenig.

Informanterna har som tidigare nämnts haft olika uppfattningar om vad en dialekt är, och var och en har svarat utgående från sin föreställning, och inte minst utgående från sin personliga erfarenhet. Sådan erfarenhet saknas inte i Finland där de finlandssvenska dialekterna fortfarande har livskraft. För en del informanter ligger antagligen en betydelse av typen ’lokalt folkmål’ nära till hands, medan andra snarare utgår från att dialekt är allt som inte är högsvenska.⁹ Informanterna tillfrågades inte om de själva har vuxit upp med en lokal dialekt så det går inte att pröva om det finns ett samband mellan svar och typ av modersmål.

Över 50 procent av informanterna är eniga eller delvis eniga med påståendet att finlandssvenskan är en regional variant. Man anser alltså oftast att svenskan i Sverige och svenskan i Finland hör ihop; endast ungefär en femtedel vill alls inte hålla med om detta. Beaktar man bakgrundsdata visar det sig att de som håller med påståendet främst är äldre informanter och sådana som har en högre utbildning.

Påståendet att svenskan i Finland är ett språk för sig attraherar i varierande grad 37 procent av informanterna. Dessa hör till de yngre i informantgruppen, och de har också lägre utbildning. Uppfattningen om vad finlandssvenska är kan alltså variera beroende på ålder och utbildning.

Att finlandssvenskan är ett ålderdomligt språk är ungefär hälften av informanterna helt eller delvis oeniga om, medan en knapp tredjedel kan tänka sig att så är fallet i någon mån och resten inte tar ställning. Någon statistiskt hållbar förklaring till svarsvariationen ger inte bakgrundsvariablerna.

Bakom uppfattningen att finlandssvenskan är en finskpåverkad svenska ställer sig helt eller nästan helt 45 procent av informanterna. Motpolen helt eller nästan helt oeniga har ungefär lika många anhängare (43 %). De tveksamma är 12 procent. Påståendet delar alltså informanterna precis som påståendet om finlandssvenskan som en svensk dialekt. Någon klar allmän uppfattning kan alltså inte skönjas, däremot finns det signifikanta samband mellan svaren och flera av bakgrundsfaktorerna.

Unga informanter (under 36 år) uppfattar att finlandssvenskan är starkt påverkad av finskan. Detta kan spegla deras egen erfarenhet, där finskan har sin givna plats också i privatlivet på ett annat sätt än vad som kan vara fallet för en äldre generation. Informanter med finska som modersmål (ibland vid sidan av svenska) bejakar också påståendet om finsk påverkan mer än informanter med svenska som modersmål. Också här har den egna erfarenheten säkert betydelse. Detsamma gäller hem- och umgängesspråket. Ju mera finska inslag, desto tydligare blir det för informanten att finsk påverkan är något som karaktäriserar finlandssvenskan. Också utbildningsnivån påverkar svarsmönstret. Informanter med högre utbildning instämmer oftare med påståendet om finsk påverkan än informanter med lägre utbildning.

Man kan spekulera i om de som helt eller delvis accepterar påståendet att finlandssvenskan är en finskpåverkad form av svenska själva har mycket goda kunskaper i finska. De upplever påverkan just som påverkan och inte som ett hot. De som lever sitt liv mer på svenska, och som en följd av detta förmodligen inte har en lika stark färdighet i finska, protesterar kanske i stället mot påståendet. Den egna erfarenheten och språkliga repertoaren kan fälla utslag här.

Den undersökning som här har refererats har en bakgrund i en liknande undersökning som gjordes i början av 1970-talet.¹⁰ I denna svarade informanterna rätt lika på frågan om vad det är som karaktäriserar finlandssvenskan. Informanterna ansåg inte heller då att finlandssvenskan är ett eget språk, och man hade divergerande uppfattningar om huruvida språket skulle beskrivas som ålderdomligt eller finskpåverkat.

Det som tycks ha hänt under de 30 år som skiljer de två undersökningarna åt är att man i dag i lägre grad upplever språket som ålderdomligt och i högre grad ser det som finskpåverkat. Denna lilla förskjutning tycks spegla en ökning av tvåspråkigheten på individplanet och en starkare finsk dominans i informanternas miljöer. Att finlandssvenskan i första hand uppfattas som en regional varietet inom det svenska språket framgår ändå tydligt såväl av den tidigare som av den senare undersökningen. Eftersom informanterna i bägge fallen till närmare 100 procent har uppgett svenska som sitt modersmål kan man konstatera att finlandssvenskarna själva uppfattar att de språkligt hör hemma inom det svenska språkområdet. Finlandssvenska är helt enkelt svenska.

9.2 Sverigesvenskars syn på finlandssvenska

Om finlandssvenskarna inte förefaller tveka om var finlandssvenskan språkligt hör hemma, behöver det inte nödvändigtvis vara så att sverigesvenskarna delar denna uppfattning. Hur man i språkområdets centrum ser på språket i periferin har undersökts genom en webbenkät riktad till språkbrukare i Sverige. Enkäten besvarades av 984 personer.¹¹ Här ska svaren på samma fråga som ovan (9.1) om finlandssvenskan behandlas, dvs. frågan om vad det är som karaktäriserar finlandssvenskan uttryckt som fem påståenden för informanterna att ta ställning till.

Information om enkäten spreds till potentiella informanter i Sverige via olika såväl privata som offentliga kanaler.¹² Resultatet blev en sverigesvensk informantgrupp som är väl sammansatt när det gäller ålder och kön, men som domineras starkt av personer med högskoleutbildning (79 %) som oftast bor i Stockholmsregionen. Nästan alla informanter (93 %) har svenska som sitt enda modersmål; resten är tvåspråkiga på svenska och något annat språk. Att något mer än hälften av informanterna har en eller flera finlandssvenskar i sin näromgivning var att vänta. Likaså var det givet att nästan alla (96 %) skulle vara bekanta med finlandssvenskan sedan tidigare. Något representativt urval kan man helt enkelt inte åstadkomma med en enkät som ligger fritt tillgänglig på webben. Det är alltså personer med erfarenhet och kunskap, samt intresse, som har svarat på enkäten.

Det är som tidigare nämnts alltid problematiskt att välja språkvetenskapliga termer som är begripliga för informanter. Det verkar dessutom som om de finlandssvenska och de sverigesvenska informanterna har olika uppfattningar om vad som avses med en dialekt. I jämförelse med Finland (Svenskfinland) är de lokala dialekterna i Sverige inte lika livskraftiga. De sverigesvenska informanternas uppfattning återspeglar förmodligen den rådande situationen i Sverige där många dialekter har regionaliserats, dvs. de har börjat smälta samman till ett gemensamt regionalt standardspråk.¹³ Informanterna i Sverige tolkar därför troligen dialekt som ett vidare begrepp än vad de finlandssvenska informanterna gör. Begreppet dialekt är säkert mer bekant för informanterna än regional variant. Det är dessutom sannolikt att informanter dels i olika ålder, dels med olika utbildningsbakgrund har tolkat de givna påståendena något olika på grund av varierande erfarenheter och kunskaper.

Figur 9.2. Vad är finlandssvenska? Den procentuella fördelningen av de sverigesvenska svaren på en 5-gradig skala helt enig–helt oenig.

I figur 9.2 återges hur de sverigesvenska informanterna har förhållit sig till de påståenden om finlandssvenskan som de har ombetts ta ställning till. Svarsvariationen i fråga om finlandssvenskan som en svensk dialekt visar att de helt eniga (45 %) och delvis eniga (31 %) informanterna står för 76 procent av svaren. De uppfattar finlandssvenskan som en svensk dialekt. De helt oeniga och delvis oeniga utgör tillsammans 20 procent, en femtedel av informantgruppen. De som inte tar ställning är få, bara 4 procent. I hur hög grad informanternas utbildning respektive ålder påverkar inställningen till alternativet ”en svensk dialekt” har testats för signifikans. Det visade sig då att utbildningsnivån gav utslag. Det var i första hand informanter med en högre utbildning som valde detta svarsalternativ.

Påståendet att finlandssvenskan är en regional variant delas mer eller mindre av 60 procent av informanterna. En andel motsvarande en tredjedel är helt (22 %) eller delvis (8 %) oenig med denna karaktäristik. Beskrivningen av finlandssvenskan som en regional variant tycks vinna mindre understöd än påståendet att finlandssvenskan är en svensk dialekt. För de sverigesvenska informanterna kan skillnaden mellan dessa två begrepp som sagt vara hårfin. De informanter som inte kan eller vill ta ställning utgör en tiondel, dvs. 10 procent. Den för många säkert obekanta termen kan förklara deras tvekan.

I hur hög grad informanternas utbildning respektive ålder påverkar inställningen till påståendet ”en regional variant av svenskan i Sverige” testades också för signifikans. Här gav utbildningsnivån visst utslag medan åldern inte hade någon signifikant inverkan. Informanter med högre utbildning accepterade påståendet något mer än andra.

Finlandssvenskan som en svensk dialekt respektive en regional variant av svenskan i Sverige vinner bägge mer gehör hos högre utbildade informanter än hos andra. Lägre utbildade informanter tycker inte tvärtom, men de har svävat mera på målet. Detta hänger möjligen mer ihop med svårigheten att tolka termerna i enkäten än med verkliga åsiktsskillnader.

I fråga om påståendet att finlandssvenskan ska ses som ett eget språk är avståndstagandet övertygande. Klart över hälften (61 %) håller inte med alls och mer än en tiondedel (14 %) är delvis oeniga. Totalt avvisar alltså 75 procent påståendet helt eller nästan helt. Helt eniga är få (6 %), delvis eniga är mer än en tiondel (14 %). Sammanlagt en femtedel (20 %) av informanterna kan alltså ställa sig bakom påståendet i någon utsträckning. Få informanter (5 %) tar inte ställning alls. Några signifikanta samband mellan svarsmönstret och informanternas ålder respektive utbildning hittades inte.

De sverigesvenska informanterna anser alltså att finlandssvenskan klart ingår i det svenska språket, men har vissa drag som gör att beskrivningar som ”en dialekt” eller ”en regional variant” kan vara på sin plats. Något språk för sig är finlandssvenskan inte.

Det är inte ovanligt att finlandssvenskan av sverigesvenskar uppfattas som en ålderdomlig, kanske konservativare, form av svenska. (Detta framgår bl.a. av informanternas fria svar som dock inte behandlas här.) De som kan tänkas hålla helt (4 %) eller delvis (36 %) med om detta är totalt 40 procent; de är alltså rätt många. De helt oeniga (33 %) och de delvis oeniga (16 %) motsvarar nästan hälften (49 %) av informantgruppen. Än en gång är antalet tveksamma som inte kan eller vill ta ställning rätt stort, 11 procent.

Uppfattningen om finlandssvenskan som ett slags ålderdomlig svenska har inget samband med informanternas varierande utbildningsbakgrund. Däremot finns det ett signifikant samband mellan informanternas ålder och svarsalternativet. Det är framför allt de äldre som kan instämma i att finlandssvenskan är ålderdomlig i jämförelse med svenskan i Sverige.

I fråga om finlandssvenskan som en finskpåverkad svenska motsvarar andelen helt eniga (12 %) och delvis eniga (36 %) tillsammans lite under hälften (48 %) av informantgruppen. De helt oeniga (25 %) och delvis oeniga (15 %) är också många, 40 procent. Det har tydligen varit svårt att ta ställning till påståendet; 11 procent av informanterna har inte heller kunnat eller velat göra det. Påståendet att finlandssvenskan är ”en finskpåverkad form av svenskan i Sverige” har inget signifikant samband med informanternas utbildning. Däremot tycks informanternas ålder spela en viss, om än inte signifikant, roll. Äldre informanter tycks nämligen inte uppfatta finlandssvenskan som finskpåverkad i samma utsträckning som de yngre.

9.3 En jämförelse mellan finlandssvenska och sverigesvenska svar

De finlandssvenska informanterna har i sina svar bedömt den svenska som de själva och personer i deras omgivning talar och skriver. De har säkert i varierande grad kommit i kontakt med finlandssvenskans regionala variation och med lokala dialekter på olika håll i Svenskfinland. De anlägger ett inifrånperspektiv samtidigt som de betonar olika aspekter som de har personlig erfarenhet av och/eller en personlig uppfattning om. När de har tagit ställning till enkätens fem påståenden om vad som karaktäriserar finlandssvenskan, har de fått lov att höja blicken och reflektera över finlandssvenskans position inom det svenska språkområdet eller möjligen utanför det.

De sverigesvenska informanterna har i stället tittat utifrån och in i ett språksamhälle som de har viss insyn i, men som de inte delar och vars inneboende variation de i de flesta fall har begränsad kunskap om.¹⁴ Förmodligen varierar inte bara mängden kunskap om och erfarenhet av finlandssvenska i den svenska informantgruppen. Det handlar säkert också om olika källor till kunskap och erfarenhet. Om mötet i första hand gäller finlandssvenskan i skrift (skönlitteratur, facklitteratur, tidskrifter, ev. dagstidningar) blir uppfattningen en annan än om mötet främst gäller finlandssvenskan i tal (radio, tv, samtal i arbetssammanhang eller privat). Enkätens påståenden om vad det är som karaktäriserar finlandssvenskan har inbjudit också de sverigesvenska informanterna till reflektion om det svenska språkområdets gräns. Finns det alls en gräns eller handlar det bara om ett varierande avstånd från språkområdets centrum?

Kan man över huvud taget se någon skillnad mellan de två informantgruppernas sätt att förhålla sig till enkätformulärets fem påståenden om finlandssvenskan? Ett grovt sätt att illustrera skillnaden mellan de finlandssvenska och sverigesvenska svaren är att för vart och ett av enkätens påståenden jämföra de sammanslagna procenttalen för helt enig och delvis enig i figurerna 9.1 och 9.2 ovan. Av figur 9.3 framgår att de finlandssvenska informanterna i första hand instämmer i påståendet att finlandssvenskan är en regional variant av svenska, men det är ändå bara ungefär hälften (52 %) som helt eller delvis delar den uppfattningen. Därefter följer i fallande ordning: finlandssvenskan är en finskpåverkad svenska (45 %), en svensk dialekt (43 %), ett eget språk (37 %) och en ålderdomlig svenska (31 %).

De sverigesvenska informanterna tycker i första hand att finlandssvenskan är en svensk dialekt (76 %), i andra hand att det är fråga om en svensk regional variant (60 %). I jämförelse med finlandssvenskarnas försiktigare ställningstaganden är sverigesvenskarnas uppfattning tydlig. Sedan följer hos dem alternativen finskpåverkad svenska (48 %), ålderdomlig svenska (40 %) och eget språk (20 %). Sverigesvenskarna betonar finlandssvenskans ålderdomlighet en aning mer än finlandssvenskarna, och de markerar särskilt tydligt avstånd till tanken på finlandssvenskan som ett eget språk.

Figur 9.3. Hur betraktas finlandssvenskan? Jämförelse mellan sverigesvenskar och finlandssvenskar med avseende på andel informanter som helt eller delvis instämmer i påståendena.

De två rangordningarna påminner starkt om varandra, och det handlar närmast om skiftningar i vad man väljer att betona. De fem påståendena utesluter ju inte varandra: finlandssvenskan kan uppfattas både som en ålderdomlig svensk dialekt och som en finskpåverkad variant av svenska språket. Påståendet att finlandssvenskan är ett eget språk är inte heller oförenligt med ålderdomlighet eller finsk påverkan. Att finlandssvenskan är en varietet – eller en dialekt – inom det svenska språkområdet låter sig däremot inte gärna kombineras med att den utgör ett eget språk. Informantgrupperna har en likartad uppfattning om vilka omdömen om finlandssvenskan som har mest tyngd. Man anser att finlandssvenskan ingår i det svenska språkets geografiska variation. Språkligt hör varieteterna ihop trots den politiska gräns som går mellan dem.

9.4 Finlandssvenska i Sverige – hur fungerar det?

Sverigesvenska sticker ut i Finland på samma sätt som finlandssvenska kan göra det i Sverige. En väsentlig skillnad ligger ändå i att sverigesvenskan omedelbart förknippas med Sverige, medan finlandssvenskan kan vara mer svårplacerad av olika skäl. En finlandssvensk som har flyttat till Sverige, eller som vistas där under en längre tid, kan komma att uppmärksamma sitt modersmål och dess särdrag på ett annat sätt än han eller hon skulle göra i Finland. Det handlar inte bara om kunskap om skiljaktigheter mellan varieteterna, utan också om känslan av att vara lite annorlunda.

Våren 2011 lades en frågelista ut på webben med ett dussin frågor som alla handlar om vad finlandssvenskar som bor, arbetar eller studerar i Sverige upplever då de talar sitt modersmål svenska. Totalt 260 personer svarade på frågorna och gav samtidigt vissa bakgrundsuppgifter om sig själva. En viktig sådan gällde informanternas modersmål, en annan deras ursprungliga hemorter i Finland.¹⁵

Modersmålet kan tänkas ha betydelse för den språkliga anpassningen till det sverigesvenska standardspråket. I undersökningen kunde informanterna ange om de hade vuxit upp med standardspråket (s.k. högspråk eller högsvenska) och/eller med en dialekt som modersmål. Hemorten efterfrågades eftersom kontakterna med Sverige och sverigesvenskan varierar i olika delar av det vi kallar Svenskfinland. I Österbotten och på Åland är den självklar och har långa rötter, i andra delar av Svenskfinland är det geografiska och kanske också det mentala avståndet längre. Benägenheten att flytta till Sverige för gott eller för en längre tid är större i Österbotten än t.ex. i Nyland. Erfarenheterna av, och därför också attityderna till, sverigesvenskan kan variera som en följd av olika traditioner i de regioner som informanterna kommer ifrån.

Undersökningen handlar alltså om mötet mellan talare av olika varieteter av samma språk. I fokus ligger den finlandssvenska varieteten, vars hemland är ett grannland och som alltså inte direkt kan jämföras med andra regionala varieteter innanför Sveriges gränser, som t.ex. norrländskan eller sydsvenskan. Finlandssvenska som talas i det svenska språkområdets periferi är lite ”utrikiska”, men ändå svenska samtidigt.

Syftet med frågelistans frågor var att få fram erfarenheter av vad det vill säga att använda en varietet som låter annorlunda och som ibland blir igenkänd, ibland inte. Svaren består av fritt nedtecknade hågkomster och synpunkter, inte av reaktioner på färdiga svarsalternativ. Detta gör tolkningen av svaren och presentationen av resultaten svårare, men med hjälp av citat ur svarsskörden är det ändå möjligt att åskådliggöra synpunkter som förefaller typiska för flera informanter.¹⁶

Genom att gruppera svaren på frågorna kan man skissa upp informanternas svarsmönster enligt tre teman: erfarenhet av reaktioner på finlandssvenska i Sverige (9.4.1), finlandssvenskans begriplighet och behovet av språklig anpassning (9.4.2) samt reaktioner hemma i Finland på informanternas språkliga anpassning (9.4.3).

9.4.1 Vilka reaktioner väcker informanternas finlandssvenska i Sverige?

Frågelistans första fråga var lite provokativ: Vi har alla hört talas om svenskar som säger sig bli överraskade över hur lätt det är att förstå finska när de hör finländare tala svenska. Om detta har hänt dig – vad har du då svarat? Frågan blev startskottet för mångahanda berättelser om hur man som finlandssvensk i Sverige hanterar en situation där det är uppenbart att samtalsparten inte inser att man talar sitt modersmål. Finlandssvenska som ”lättbegriplig finska” är tydligen inte endast en myt, en anekdot eller en historia man berättar att någon man känner har varit med om. Personlig erfarenhet saknas inte:

(1) Jag har exakt fått den frågan eller konstaterandet: ”Men du pratar sån finska som man kan förstå”. Jag har då (suckandes inom mig) förklarat att jag pratar svenska, nämligen finlandssvenska och att det är mitt modersmål. Jag har också upplyst om att en minoritet på ca 6 % har svenska som modersmål i Finland. (kvinna i yngre medelåldern från Österbotten)

Vanligare är det ändå att sverigesvenskar påpekar att en finlandssvensk talar med finsk brytning.¹⁷ Kommentarer av denna typ förekommer rikligt i informanternas svar. Speciellt informanter som de facto inte kan finska eller som behärskar finska dåligt ogillar detta. En senare fråga handlade om sverigesvenskarnas förmåga att skilja mellan finlandssvenska som modersmål och svenska som ett andra språk eller främmande språk.¹⁸ Informanterna var i regel av den åsikten att den förmågan saknas:

(2) Det går naturligtvis inte att svara generellt på en sådan fråga, det beror på deras referensramar. Endel kan utan problem, andra har inte en aning eftersom kännedomen och kunskapen om Finland ofta är väldigt rudimentär. (pensionerad man från Österbotten)

(3) NEJ. De hör ingen skillnad mellan en finlandssvensk, en sverigefinne och en finne som bryter på svenska. För dem låter allt precis lika. Detta har jag erfarit upprepade gånger. (kvinna i yngre medelåldern från Nyland)

Informanterna uppfattar inte de kommentarer som de har hört sverigesvenskar fälla som någon kritik eller som krav på språklig anpassning. De kommentarer som fälls av finlandssvenskar på hemorten i Finland kan däremot vara kärva (9.4.3). Begrundar man svaren närmare verkar det uppenbart att det egentligen inte är kommentarer om finsk brytning och motsvarande som informanterna reagerar negativt på. Det som upplevs som störande, ibland rentav kränkande, är snarare den sverigesvenska okunskapen om att svenska som modersmål existerar i Finland och att det är möjligt att leva sitt liv på svenska så att säga från vaggan till graven. Den svenska okunskapen om det tvåspråkiga Finland och den finlandssvenska minoritetens djupa historiska rötter föranleder inte så få kommentarer:

(4) Ibland har jag inte orkat förklara, men i de fall som personen varit såväl intresserad som intelligent har jag förklarat bakgrunden om gemensam historia och att svenskan lever kvar i Finland. Samma kultur, kanske ibland mera svensk än i Sverige. Även mitt namn som klingar svenskt har kunnat förklara en del. De flesta är dock helt ointresserade. Vill inte veta eller lära sig något ”nytt” (egentligen urgammalt). M a o är den svenska skolan mycket dålig på att lära ut sin svenska historia. (kvinna i medelåldern från Nyland)

Kunskapen om förhållandena i grannlandet är helt enkelt asymmetrisk: finlandssvenskarna vet mera om Sverige än svenskarna om Finland. Asymmetrin kan som nämnts kopplas samman med svenskan som ett pluricentriskt språk. För språkbrukare i ett språkområdes centrum är kunskap om periferin inte lika nödvändig som tvärtom. Sannolikheten för att finlandssvenska i stället påminner om eller förväxlas med någon varietet i Sverige är därför förklarlig. Oftast nämner informanterna norrländska och gotländska som exempel på varieteter deras finlandssvenska sägs påminna om.¹⁹

Då talarens svenska faktiskt förknippas med Finland kan det bero på en likhet med någon allmänt känd finlandssvensk verksam i Sverige. Det handlar då ofta om personer kända från kultur- eller mediesektorn.²⁰ Det kan också var fråga om en fiktiv gestalt: mumintrollen ligger i topp i de fall då informanterna har fått kommentarer om sitt språk. Finlandssvenska kallas också skämtsamt muminsvenska eftersom mumintrollen på scen och film har spelats av finlandssvenska skådespelare.²¹ Samtidigt är det värt att notera att flera informanter från Österbotten påpekar att deras uttal och intonation inte liknar mumintrollens, utan att muminsvenska i stället är typisk för finlandssvenskar från södra Finland (Nyland och Åboland):

(5) Vi från Österbotten talar sällan finlandssvenskt högspråk när vi talar med en rikssvensk. Möjligen i början, men vi tillägnar oss ganska snart ett slags rikssvenska, och får då ofta frågan om vi kommer från Gotland eller Norrland. En historia: Salig Vivica Bandler jobbade någon säsong som regissör på en stockholmsteater. I något ärende ringde hon upp en dam som hon behövde prata med. När signalen gick fram svarade ett barn, och Vivica bad att få prata med barnets mor. Barnet ropade ut i rummet: ”Mamma, det är ett mumintroll i telefon”. Återberättat av Vivica B. själv i Sveriges Radio.²² (ung vuxen man från Österbotten)

9.4.2 Skapar finlandssvenskan missförstånd – krävs anpassning?

Det allmänna intrycket är att finlandssvenska inte leder till missförstånd eller skapar svårigheter i kommunikationen med sverigesvenskar. Oskyldiga incidenter rapporteras där klassiska finlandismer har lett till främst komiska konsekvenser:

(6) I början när jag kom till Sverige var det svårt ibland. En gång då jag ville köpa semlor, vilket i Finland är smörgåsbröd, fick jag i stället stora gräddbullar med mandelmassa, fastlagsbulle. Jag tyckte det var pinsamt att säga att det inte var det jag ville ha, så barnen blev glada att få bulle i stället för smörgås. Till saken hör att jag inte hade så mycket pengar i slutet av månaden och då ”semlorna” var så mycket dyrare, blev det att dra in på något annat. Men av skadan blir man vis, inte rik. (pensionerad kvinna från Nyland)

Informanterna ger exempel på – oftast vardagliga – finlandssvenska ord och uttryck som de har lärt sig undvika och ersätta med alternativ som är gångbara i Sverige. Men bland svaren finns också exempel på informanter som har gått in för att lära sig ett korrekt svenskt fackspråk.

(7) Finlandismer som roskis och batteri (istället för element) går direkt bort, samtidigt som jag också använder hela orden ”skulle” istället för ”sku” och ”inte” istället för ”int”. (kvinna i medelåldern från Nyland)

(8) Jag har jobbat i Sverige så länge att jag anpassat mig. Jag kan och använder de flesta rikssvenska fack- och andra uttryck, vilket är ett måste om man ska jobba på svenska i Sverige. I början gäller det att vara på helspänn så att man inte använder finska ord, finlandssvenska gamla uttryck etc. Svenskarna är vanligen så artiga att de inte frågar vad man menar även om de inte förstår – de nickar bara med ett leende … (man i medelåldern från Nyland)

När finlandssvenska ord och uttryck behöver ersättas i Sverige handlar det ofta om att ta till synonymer som redan ingår i informanternas vokabulär. Svårare att notera är i stället betydelseskillnader som kan leda till missförstånd:

(9) Det ord som skapat störst missförstånd är det lilla ordet ”nog”. När svenskar t.ex. har frågat ”Kommer ni på lördag?” har jag svarat ”Jag/Vi kommer nog”. Då har de varit förbryllade och upprepat frågan: ”Vet ni inte ännu om ni kommer?” I Sverige betyder ju ”nog” ungefär samma sak som ”kanske” och används inte för att understryka att ”vi verkligen kommer”. Förvirrande! (kvinna i yngre medelåldern från Österbotten)

Många informanter omnämner finlandssvenska uttalsdrag som lätt kan bytas ut eller bortarbetas om man så vill. I ett av exemplen ovan nämns det apokoperade uttalet sku’ och int’ för skulle och inte. Andra uttalsegenheter uppfattar man i stället som svåra, omöjliga eller onödiga att ersätta med sverigesvenska motsvarigheter. Grav accent är ett sådant exempel. Många nämner också det finlandssvenska sje-ljudet som då det lätt förväxlas med ett sverigesvenskt tje-ljud kan ställa till förtret. Tal som 7 och 20 blir antingen svåra att uppfatta eller misstolkade.

(10) När jag flyttade till Sverige hade jag inte för avsikt att förändra mitt uttal, men det gjorde jag utan att egentligen märka det. Visst skiner min finlandssvenska igenom, men nog har jag numera en mera ”rikssvensk” satsmelodi, jag använder akut accent, mina u- resp. sje-ljud är mera rikssvenska, men tje-ljuden har fortfarande ett litet t-förslag. (kvinna i medelåldern från Nyland)

(11) Jag vet att jag har svårt för grav accent och sje-/tje-ljud, men jag ser ingen anledning att lägga om talet för egen del. Det var de två första åren jag tyckte att det var något problem. Jag är stolt över min finländska högsvenska och har ingen tanke på att lägga om. (man i medelåldern från Österbotten)

Sammantaget förefaller informanterna ha god kännedom om och erfarenhet av finlandssvenska särdrag främst i fråga om uttal, morfologi och lexikon.²³ Påpekandet (ovan) att finlandssvenskans nog i regel missförstås i Sverige tyder på att också semantiska skillnader noteras. De exempel på ord och fraser som nämns gäller inte enbart vardagsspråk och slang, utan också myndighetsspråk och fackspråk. Det är med andra ord en representativ samling exempel på finlandssvenska särdrag på olika språkliga nivåer och med varierande stilistiska schatteringar som ingår i svaren. Kontakten med den sverigesvenska varieteten har lett till insikter om finlandssvenskan och om den personliga repertoaren.

Anpassning till ett mera sverigesvenskt språk förefaller inte behövas mer än i fråga om enskildheter om det handlar om att undvika möjliga missförstånd. Men det finns också ett annat mer diffust slag av anpassning, nämligen att man själv upplever att man låter annorlunda eller att andra påpekar det för en. Det är främst fråga om en dragning åt det sverigesvenska som gäller uttal och intonation, och som få informanter riktigt kan sätta fingret på. Denna anpassning tycks ske över tid, åtminstone i någon utsträckning, och den kan vara omedveten:

(12) Jag anpassar mig helt klart. Och har bott så pass länge nu, att jag inte längre ”anpassar tillbaka” till Finland när jag kommer hem. Dom ord som jag i början medvetet bytte ut, har nu blivit permanenta. Jag hänger inte heller med i den finlandssvenska språkutvecklingen, och hör ibland finsk slang jag inte förstår något av … ;) Däremot hör jag det finlandssvenska språket på ett annat sätt nu - det låter helt annorlunda i mina öron nu än för 20 år sen. Jag upplever det som styvt, långsamt och föråldrat. Det vågar jag inte säga högt när familj o vänner hör dock. (kvinna i medelåldern från Nyland)

Kvinnan i citatet ovan upplever att hennes anpassning till sverigesvenskan har förändrat hennes sätt att tala permanent. Andra anpassar sig, men bevarar samtidigt sitt ursprungliga språk. Några har en glidande skala, andra upplever att de tydligt växlar mellan olika sätt att tala svenska:

(13) Jag har en glidande skala beroende på om jag pratar med sverigesvenskar, finlandssvenskar, österbottningar m.m. (kvinna i medelåldern från Österbotten)

(14) Efter 40 år har jag anpassat mig till rikssvenskan. Jag talar svenska på 3 olika sätt: min dialekt, högsvenska och rikssvenska. (pensionerad man från Österbotten)

Det förefaller som om det i första hand är informanter från Österbotten som lyckas, och vill, bevara sitt ursprungliga språk som för många av dem är en dialekt.²⁴ Är man uppvuxen med en dialekt som modersmål, och endast har mött standardvarieteten (högsvenskan) i skolan, kan den sverigesvenska standardvarieteten bli det nya standardspråket efter ett antal år i Sverige, medan dialekten är det naturliga språket hemma i Finland.

(15) Naturligtvis har jag anpassat mig till svenskan i Sverige efter 56 år i landet. När jag kommer till Österbotten anpassar jag mig och pratar dialekt. (pensionerad österbottnisk man)

(16) Det fungerar som så att det språk jag hör talar jag också. När jag kommer till Närpes och hör dialekt talar jag också dialekt, men har kanske lite rikssvensk brytning alldeles i början. Vid samtal med personer ifrån Nyland övergår jag småningom till högsvenska. Om jag träffar en rikssvensk i Finland talar jag rikssvenska med den. Alltså talar jag automatiskt olika med olika människor beroende på vilket land de kommer ifrån. (kvinna i medelåldern från Österbotten)

(17) Eftersom jag alltid tyckt, och alltid kommer att tycka, att rikssvenskan känns ”klumpig i munnen”, så är det inte svårt att återgå till dialekt så fort jag kommer hem … Däremot är rikssvenskan numera min högsvenska, så när jag talar med någon annan finlandssvensk som inte talar dialekt så misstänker jag att jag kan låta rikssvensk … (ung vuxen kvinna från Österbotten)

Att anpassning sker, åtminstone som ett slags glidning åt det sverigesvenska hållet, hindrar inte en del kritiska synpunkter på sverigesvenskan. Flera informanter understryker att finlandssvenskan är en omistlig del av den egna identiteten.

(18) Nej, det [anpassar mig] gör jag inte för det [finlandssvenskan] är mitt signum. Liksom skåningen har sin satsmelodi har jag min och det är jag stolt över. Att jag sen kan påverkas omedvetet det är något som man inte kan göra något åt. (pensionerad man från Österbotten)

Att språk förändras över tid kommenterar några informanter, och förändring uppfattas då närmast som en försämring. I ett citat ovan upplever en kvinnlig informant (från Nyland), som bott länge i Sverige, finlandssvenskan som styv, långsam och föråldrad. Den småkritiska hållning som några informanter ger uttryck för gäller ändå i första hand sverigesvenskan.

(19) Nej. Som sagt vill jag bevara mitt språk, min identitet och karaktär. Som jag ser det är sverigesvenskan ett språk som kontinuerligt försämras. Trots att det numera är accepterat skulle jag aldrig säga ”vart bor du?” eller ”dem vann 3–0”. Jag fikar inte, jag går inte över skyddsvägen, jag genar inte över kyrkogården och pluggar aldrig. Naturligtvis kan jag försäga mig ibland. Ens eget språk är inget statiskt som automatiskt skyddas mot yttre påverkan. Jag kan ibland komma på mig själv med att säga hermenevtik istället för hermeneutik och bli sur på mig själv. Jag är kanske orolig att ett sådant språkbruk skall leda till fördärvet. Mitt i allt säger jag ”vart ligger Systemet?” eller ”här är dem”. Ack och ve … (man i yngre medelåldern från Österbotten)

(20) Jag använder inte moderna rikssvenska ord, och inte slang. Däremot vanliga ord, som äldreboende, vårdcentral, grovsoporna, övergångsställe, vitvaror, sjukskriven (i st. för sjukledig), m.fl., m.fl. Framför allt använder jag inte onödiga finlandismer. Exemplen ovan (och mycket mer) upplever jag inte som att jag skulle ha tagit till mig rikssvenska, snarare som att jag använder standardsvenska istället för finlandismer eller översättningar från finska. (man i medelåldern från Åboland)

Man kan ana ett visst avståndstagande från eller en smått humoristisk inställning till drag i sverigesvenskan som inte uppfattas höra hemma i finlandssvenskan. En informant komparerar språkbruket i bägge länderna. Hennes jämförelse gäller österbottnisk dialekt och sverigesvenska, och den fokuserar på hur starkt respektive svagt det är lämpligt att uttrycka känslor. Att språkbruk och samtalsstilar är olika i respektive land känner vi också till från andra sammanhang.

(21) I Österbotten kan vi ha ganska kraftfulla och måleriska uttryck på dialekt – dem använder jag inte här, för jag tror att det skulle kunna uppfattas som nästan lite för ”burdust”. Jag har ibland känt det som en brist, att jag inte kan uttrycka känslorna på samma sätt, då jag inte använder mitt österbottniska sätt att uttrycka mig – jag kan inte vara ett med mitt språk, då jag inte kan använda de uttrycken. Ibland känns det så jättehärligt, då jag är hemma i Österbotten och kan ”bre på” och säga de kraftfulla och måleriska orden utan att någon blir oroad över det jag säger. (kvinna i medelåldern från Österbotten)

9.4.3 Vad säger släkt och vänner i Finland om informanternas språk?

Släkt och vänner i Finland är tydligen observanta på hur en utflyttad person talar vid återbesök i hemtrakten. Av allt att döma bedömer man språket man hör oavsett om det handlar om dialekt eller standardspråk. Det är ingen väsentlig skillnad mellan det som österbottniska, nyländska och åboländska informanter får höra om sitt språk då de gör besök i hemlandet.²⁵ Några exempel:

(22) Ibland får man höra att nu är du hemma och då pratar vi dialekt. (pensionerad kvinna från Österbotten)

(23) Alltid när jag är hemma så är det någon som ska kommentera att man ”snackar som en svenne”²⁶. (man i yngre medelåldern från Österbotten)

(24) Ja, alla som emigrerat till Sverige är ju i princip ”förrädare” man har svikit landet och är en riktig hurri²⁷ tycks det! (pensionerad man från Nyland)

(25) Det enda som kommenterats är uttalet med lång vokal i bara, vara, fara. Jag har ju inte lagt mig till med en rikssvensk satsmelodi vilket är något som kommenterats i positiv ton. (pensionerad man från Nyland)

Med kommentarer av den här typen vill släkt och vänner på hemorten tydligen signalera att den som flyttat till Sverige genom sitt förändrade språk tar avstånd från hemorten. Man kan få höra att man ”danskar”, dvs. försöker tala finare än andra, kanske utan att kunna det.²⁸ En österbottnisk informant (kvinna i medelåldern) använder just detta uttryck då hon säger att hon anstränger sig för att inte påverkas av sverigesvenskan. Andra informanter är rädda för att låta ”stroppiga” eller berättar att de har blivit kallade för ”vattusvenskar” då deras barn har talat sverigesvenska.²⁹ Några informanter har undgått direkta kommentarer om sitt språk och reflekterar så här:

(26) Nä, det har inte hänt men man känner ju att dialekten känns lite trögare att prata när man inte pratar den lika ofta. Har ju en finlandssvensk kund på jobbet som jag pratar dialekt med. (kvinna i yngre medelåldern från Österbotten)

(27) Nej, det har jag nog inte. Någon gång har någon sagt om något ord nånting men jag låter nog helt finlandssvensk förutom att vissa ord. (kvinna i yngre medelåldern från Nyland)

(28) Nej, jag hann inte bli anfäktad på 5 år. (man i medelåldern från Nyland)

(29) Nej, men jag pratar en ”finare” finlandssvenska, min dialekt är borta. (kvinna i yngre medelåldern från Nyland)

Om kontakterna med språket i hemtrakten inte är täta hinner förstås en del förändringar ske, och det blir svårare att låta så genuin som man själv och den finlandssvenska omgivningen skulle önska.

(30) […] för finlandssvenskar i Finland uppfattas man lätt som snorkig om man släpper in rikssvenskan. Denna slags talibanism bedrövar mig. Livet formar oss, våra erfarenheter och livsbetingelser förändrar oss, men när det gäller språket ska det vara evigt och absolut – vilken sorgligt begränsande inställning. (kvinna i medelåldern från Nyland)

Informanternas egen syn på sin språkliga anpassning, och på förmågan att glida eller växla mellan finlandssvenskt och sverigesvenskt, tyder på att de gärna bevarar och använder den finlandssvenska varieteten i hemlandet oavsett om det handlar om standardspråk eller dialekt. De prövar tydligen också själva hur väl de lyckas med detta. Både informanterna och deras släktingar och vänner tycks mena att förmågan att låta finlandssvensk är en fråga om påvisad och avkrävd lojalitet med den gemensamma ursprungsmiljön i Finland.

9.5 Vår gemensamma svenska

De informanter som har levererat svar på frågorna i de tre undersökningarna ovan talar av egen erfarenhet. I den första enkäten tar finlandssvenskar som använder svenska i varierande språkmiljöer i Finland ställning till vad finlandssvenskan är i förhållande till svenskan i Sverige. I den andra reflekterar sverigesvenskar som har mött finlandssvenskan i hemlandet eller i grannlandet över samma frågeställning. I den tredje är det ånyo finlandssvenskar som berättar om hur deras finlandssvenska modersmål fungerar i Sverige, om sin eventuella språkliga anpassning och om hur släkt och vänner i Finland reagerar på den.

Informanterna har funderat över hur andra än de själva använder svenska, och de har noterat uttryckssätt som förefaller dem främmande mitt i allt det hemvana och gemensamma. När de har svarat på frågorna har de medvetandegjort sina erfarenheter. För det mesta tycks de vara överens trots att perspektiven de anlägger är olika. Några större skillnader inom informantgrupperna, som skulle bero på t.ex. ålder och utbildning, kunde egentligen inte noteras. Men det är bra att minnas att samtliga grupper har uppstått som resultat av undersökningar på nätet, dvs. de har inte satts samman utgående från hur vissa bakgrundsvariabler kan tänkas spela roll. Det är också bra att minnas att informanter som deltar i undersökningar av detta slag har ett eget intresse av frågeställningen. Man har åsikter man vill komma fram med.

Ur enkäter riktade till svensktalande i Finland respektive Sverige valdes den för bägge gemensamma frågan om vad det egentligen är som kan sägas känneteckna finlandssvenskan. De fem påståenden som informanterna skulle ta ställning till handlade egentligen om två övergripande frågor: Har finlandssvenskan en plats inom det svenska språkområdet och i så fall vilken? Vad är det som karaktäriserar särskilt finlandssvenskan i jämförelse med andra svenska varieteter? De valda påståendena utgick från vad man skulle kunna kalla folklingvistiska föreställningar som är mer eller mindre väl grundade i språkvetenskapliga fakta.

Som det har framkommit av framställningen tidigare har begrepp som dialekt och variant av svenska säkert inte varit lätta för alla informanter att tolka. Gemensamt för bägge termerna är ändå att de utgör en motpol till eget språk. Informanterna i båda länderna tog klart avstånd från påståendet att finlandssvenskan är ett eget språk. Att det svenska språkområdets gränser inte är politiska var man överens om på bägge sidor om nationsgränsen. Finlandssvenskan skiljer sig helt enkelt alltför lite från annan svenska för att upplevas som ett språk för sig. Finlandssvenskarna i Sverige upplevde inga olösliga kommunikationsproblem och sverigesvenskarna formulerade inte heller några krav på språklig anpassning från finländsk sida. Den sker i varierande utsträckning ändå beroende på mängden och arten av kontakt.³⁰

När det gällde påståendena om finlandssvenskan som en dialekt eller variant av svenska såg informanternas svarsmönster intressant nog något olika ut i de två länderna. Där de sverigesvenska informanterna tycktes föredra det förstnämnda alternativet (dialekt) valde de finlandssvenska det senare (variant av svenska). En dialekts geografiska utsträckning är uppenbarligen större och kanske något mer diffus i Sverige än i Finland, där man i stället tänker på finlandssvenska dialekter som används inom geografiskt mindre och välavgränsade områden. Detta bekräftades också av de fria svar som de finlandssvenska informanterna gav i den tredje undersökning som har presenterats här.

Att finlandssvenskan kan vara både finskpåverkad och lätt ålderdomlig nekade inte de finlandssvenska informanterna till, men de sverigesvenska instämde snäppet tydligare. För många sverigesvenska informanter låter den svenska som används i Finland rätt lika oavsett om talaren är en svensk- eller en finskspråkig finländare. Uppfattningen att finlandssvenskan är finskpåverkad är därför lätt att förstå. Och den delades som sagt av de finlandssvenska informanterna som själva kunde ge exempel på uttalsskillnader vid sidan av direkta lån eller översättningslån från finskan. Vad informanterna tänkte på då de höll med om att finlandssvenskan har ett drag av ålderdomlighet framgår inte av deras reaktioner på de givna påståendena, men i någon mån av de fria svaren. Exemplen som gavs gällde främst ord och fraser som inte längre är i bruk i Sverige eller som är lån ur finlandssvenska dialekter.

Det stora flertalet av de finlandssvenska informanterna i Sverige förhöll sig neutrala till den sverigesvenska varieteten, samtidigt som de var tydligt medvetna om vari skillnaderna mellan sverigesvenska och finlandssvenska består och kunde ge exempel från många nivåer i språket. Mest kommenterades ord och uttryck, rätt ofta uttalet och i några fall analyserades semantiska glidningar och skillnader i samtalsstil.

Medvetenheten om olikheterna var dock inget uttryck för en medveten strävan hos informanterna efter att kunna låta som sverigesvenskar. Några informanter gav ändå exempel på en lite ambivalent inställning till sverigesvenskan. De sade sig undvika eller vägra att använda ord och uttryck som de uppfattar som alltför sverigesvenska (”rikssvenska”). De föredrog det de uppfattar som allmän svenska, gångbar både i Sverige och i Finland.

De i Sverige bosatta finlandssvenskarna har tydligen öra för vad som är finlandssvenskt och vad som är sverigesvenskt. Många av dem sade att de glider mellan varieteterna beroende på vem de talar med. Av dem som hade en finlandssvensk dialekt som modersmål (ibland vid sidan av standardspråk) ansåg många sig vara bidialektala, dvs. de hade bevarat sin finlandssvenska dialekt, men deras standardvarietet hade med åren blivit mer sverigesvensk än finlandssvensk. Påverkan och anpassning är det svårt att värja sig mot även om man skulle vilja det.

Det var få av informanterna som inte hade mött språkliga kommentarer vid besök i sitt gamla hemland, Finland. Släkt och vänner såg gärna att den utflyttade bevarade sitt finlandssvenska idiom särskilt om det var en dialekt, men också i fråga om standardvarieteten. För mycket sverigesvensk färg fick det inte finnas i språket när man använde det i hemtrakterna. Informanterna föreföll ställa samma krav på sig själva. Svenska är det gemensamma språket, men lojaliteten med den varietet som har vad man kunde kalla lokalfärg är tydlig.

Alla levande språk uppvisar geografisk, social, stilistisk och annan variation. För ett pluricentriskt språk som svenskan tilltar variationsmöjligheterna inte bara geografiskt, även om variationen blir lättast iakttagbar när språkbrukarna och därmed språket fungerar i olika samhällen som styrs av sina språksociologiska möjligheter och begränsningar. Ett språk med tydliga rötter i en trakt, i en region eller i ett land berättar något om språkbrukaren, om hans eller hennes kulturella bakgrund och inte minst om hans eller hennes identitet. Svenskan är gemensam på ett praktiskt kommunikativt plan, men svenskan är också ”min” och ”din” och vi kan vara nyfikna på varandra. Detta är den inställning som informanterna i dessa tre undersökningar tillsammans ger uttryck för.

Litteratur

Allardt Ljunggren, Barbro 1993: Finlandssvenskar i Sverige – bemötande och språklig anpassning. I: Svenskans beskrivning 20. Lund: Lund University Press. S. 82–94.

Bijvoet, Ellen 2007: Attityder till språk. I: Eva Sundgren (red.), Sociolingvistik. Lund: Liber. S. 113–143.

FO I = Ordbok över Finlands svenska folkmål I. Helsingfors: Forskningscentralen för de inhemska språken, jämte Svenska litteratursällskapet i Finland. 1982.

Grönroos, Marika 1972: Den finlandssvenska språkvården och allmänheten. En språksociologisk studie. Pro gradu-avhandling i nordisk filologi vid Helsingfors universitet.

af Hällström-Reijonen, Charlotta & Mikael Reuter 2008: Finlandssvensk ordbok. Helsingfors: Schildt.

af Hällström-Reijonen, Charlotta 2012: Finlandismer och språkvård från 1800-talet till i dag. Nordica Helsingiensia 28.

Klinkman, Sven-Erik 2011: I fänrikarnas, martallarnas och dixietigrarnas land. En resa genom det svenska i Finland. SSLS 754. Helsingfors.

Mattfolk, Leila 2011: Finlandssvenska åsikter om och attityder till modern språkpåverkan. Nordica Helsingiensia 26.

Nordberg, Bengt 1982: Sociolingvistisk datainsamling. I: Mats Thelander (red.), Talspråksforskning i Norden. Mål – material – metoder. Lund: Studentlitteratur. S. 92–119.

Nordberg, Bengt 2003: Sociolinguistic Research in Europe. Sweden part II. I: Ulrich Ammon et al. (eds.), Sociolinguistica. International Yearbook of European Sociolinguistics 17 (Language Standards). Tübingen: Max Niemeyer Verlag. S. 141–167.

Reuter, Mikael & Marika Tandefelt 1991: Myter om finlandssvenskan. Ett porträtt av en debatt. I: Stilistik och finlandssvenska. En samling artiklar tillägnade Birger Liljestrand den 25 juni 1991. Nordsvenska 8. Skrifter utgivna av Institutionen för nordiska språk vid Umeå universitet 8. S. 152–168.

Tandefelt, Marika 2007: 887 sätt att se på svenskan i Finland. En redogörelse för en webbenkät genomförd hösten 2002. Forskningsrapporter från Svenska handelshögskolan 64. Helsingfors. http://hdl.handle.net/10227/253.

Tandefelt, Marika 2011: Finlandssvenska i Sverige. Hur fungerar det? Källan 2011/2. Helsingfors: SLS. S. 4–7.

Tandefelt, Marika 2012a: Finlandssvenska – vad sjutton är det? Opublicerad rapport. SLSA. SLS 222.

Tandefelt, Marika 2012b: Finlandssvenska i Sverige – hur fungerar det? Opublicerad rapport. SLSA. SLS 222.

Tandefelt, Marika 2014: Min svenska och din. Svenskans beskrivning 33. Nordica Helsingiensia 37. S. 16–29.

Noter

1.Nordberg 1982 s. 113–119; Bijvoet 2007 s. 113–143.

2.Den första undersökningen är avrapporterad i sin helhet i Tandefelt 2007. Uppgifter om den andra undersökningen (Tandefelt 2012a) ges i en webbrapport som finns i SLS språkarkiv. Den tredje undersökningen (Tandefelt 2012b) presenteras också som en webbrapport som finns i samma arkiv. Samtliga frågor och svar finns i en databas i arkivet. Den tredje undersökningen har också presenterats kortfattat i Tandefelt 2011. En kortare redogörelse för dessa tre undersökningar finns även i Tandefelt 2014.

3.Finlandssvenskarnas riksförbund (FRIS) genomförde år 1993 en enkät bland sina medlemmar. Flera frågor var av samma typ som de som ställdes i den här redovisade enkäten, och svaren var rätt likartade. Upplevelsen av att vara finlandssvensk i Sverige har tydligen inte förändrats nämnvärt på de två senaste decennierna i varje fall. För en närmare redogörelse, se Allardt Ljunggren 1993.

4.För en grundlig diskussion om hur den finlandssvenska standardvarieteten kan anses placera sig i förhållande dels till finlandssvenska regionala standardvarieteter, dels till den sverigesvenska standardvarieteten, se af Hällström 2012 s. 71–77. Se samma källa s. 39–61 för en presentation av den finlandssvenska språkvårdens bärande princip.

5.Turerna i en speciellt häftig debatt om finlandssvenskan som ett eget språk återges i Reuter & Tandefelt 1991. Samma tema avhandlades redan på 1970-talet, se Mattfolk 2011 s. 15.

6.Informanterna fick också anlägga synpunkter på när och av vem krav på ett korrekt språk ska ställas. Svaren på frågor som gäller språkvården används dock inte i detta sammanhang. Samtliga frågor och svar analyseras i Tandefelt 2007.

7.Avsikten var att nå så många svenskspråkiga informanter som möjligt. Nästan 93 procent hade svenska som modersmål, 91,5 procent hade svenska som hemspråk och 73 procent hade svenska som umgängesspråk; i samtliga fall antingen som enda språk eller vid sidan av något annat, oftast finska. Finska som enda modersmål angav ca 7 procent, som enda hemspråk ca 8 procent och som enda umgängesspråk 25 procent. Då enkäten var på svenska förutsatte den minst passiv färdighet i svenska.

8.Rikssvenska är (vid sidan av sverigesvenska) den gängse benämningen på svenskan i Sverige bland finlandssvenskar. Därför användes rikssvenska som synonym till sverigesvenska i den första enkäten. Termen variant användes som synonym till varietet eftersom termen bedömdes vara mer lättbegriplig för informanterna. I den senare enkäten behölls samma termer för jämförbarhetens skull. I denna redovisning används sverigesvenska och varietet i texten, medan variant främst förekommer i figurerna. Den relativt nya termen natiolekt som syftar på att pluricentriska språk har olika nationella standardspråksvarieteter i olika länder användes inte alls. Den hade varit obekant för informanterna, och det är inte heller lätt att gissa sig till dess betydelse.

9.Högsvenska svarar bland finlandssvenskar mot begreppet standardsvenska eller standardvarietet. Högsvenska är den term som de finlandssvenska informanterna använder i den undersökning som presenteras i 9.5. Bland sverigesvenskar har motsvarande term länge varit rikssvenska eller riksspråk som då står för en varietet som inte har någon lokal eller regional färg.

10.Se Grönroos 1972. I denna äldre undersökning deltog 259 informanter. En jämförelse fråga för fråga görs i Tandefelt 2007 s. 46 ff.

11.Enkäten på webben (en s.k. webpropolenkät) skapades av ekonomie studerande Aleksi Heikkinen och Lukas Eriksson. De står också för den statistiska efterbehandlingen av materialet. Tolkningar och slutsatser står jag dock själv för.

12.Spridningsvägarna var e-post, Facebook och en puff i radioprogrammet Språket i Sveriges radio, P1.

13.Nordberg (2003 s. 150 f) redogör bl.a. för regionaliseringen av dialekterna i Sverige och hänvisar till svenska sociolingvistiska undersökningar som visar på detta.

14.I enkäten tillfrågades de svenska informanterna om de ansåg sig kunna skilja mellan finlandssvenska som talas i olika regioner i Finland. Det var mycket få som sade sig kunna det. Samma intryck har också de finlandssvenska informanter vars svenska erfarenheter redovisas i 9.4.1. De svenska informanternas svar på frågor som inte tas upp här finns redovisade i Tandefelt 2012a.

15.Informanterna har sina rötter främst i olika delar av Svenskfinland, men också utanför det svensk- och tvåspråkiga Finland. Särskilt väl företrädda regioner är Nyland och Österbotten. Informanterna representerar olika åldrar och yrken, och många har bott länge i Sverige. Informantgruppen är rätt väl sammansatt. Endast i fråga om kön är fördelningen klart ojämn; kvinnorna utgör tre fjärdedelar av gruppen. Andelen informanter som har vuxit upp på dialekt eller på dialekt och standardspråk varierar mellan olika regioner. De flesta har sina rötter i Österbotten. I denna undersökning inkluderades inte finska som modersmål vid sidan av svenska. Att informanter med rötter i södra Finland ofta har tät kontakt med finskan i sin familj och/eller i sin närmiljö beaktades alltså inte särskilt i detta sammanhang.

16.Citaten är exakt återgivna med undantag för några rättade skrivfel. Fler citat ingår i Tandefelt 2012b. För varje citerad informant anges kön, åldersgrupp och var i Svenskfinland informanten har sina rötter.

17.Den kommentaren är inte ny. Se Pipping-Solstrand (1989 s. 35–39) om finsk accent och om ”att bryta på finska dialekten”, med vilket man avsåg svenskan i Finland redan före 1809.

18.I den enkät som behandlades tidigare i avsnitt 9.3 ställdes de sverigesvenska informanterna också frågan om de kan skilja mellan svenska som modersmål och som ett främmande språk i Finland. 27 procent svarade att de alltid kunde det, 43 procent att de ofta kunde det. Aldrig eller sällan svarade 13 procent. Detta redovisas i Tandefelt 2012a.

19.Bland de fria svaren i enkäten riktad till sverigesvenskar nämndes också en viss likhet mellan finlandssvenskan och gotländska respektive norrländska. Över huvud taget påminner de svenska och de finlandssvenska fria kommentarerna i alla tre undersökningar om varandra.

20.Tv-program producerade av FST 5 (numera Yle 5) visas också i svensk tv. Livsstilsprogrammet Strömsö, som produceras i Vasa, är ett sådant. I detta talar programledarna och deras gäster finlandssvenska med varierande regionalt uttal.

21.I frågan nämndes som exempel på finlandssvenska språkmodeller Mark Levengood (programledare som bl.a. läst in muminböcker på cd), Johanna Koljonen (journalist) och Birgitta Ulfsson (skådespelare, har bl.a. uppträtt som muminmamman på scen). Informanterna bidrog med Stina Ekblad (skådespelare), Arja Saijonmaa (sångare) och Esa-Pekka Salonen (dirigent). De två sistnämnda har dock inte svenska som modersmål. Se Klinkman (2011 s. 262–283) om Mumindalen som metafor för Svenskfinland och om muminsvenska, mumindalska.

22.Vivica Bandler var chef för Stockholms stadsteater 1969–1980. Ungefär samma historia berättas också som något självupplevt av finlandssvenskar som inte bor i Sverige, men som har upprepade kontakter med svenskar.

23.Förutom de uttalsdrag som nämns i citaten påpekar informanterna också att de undviker kortstavigt uttal (t.ex. finl.sv. bara ersätts med sv.sv. ba:ra), de uttalar djur, djup m.fl. utan d-förslag och de är noga med att bevara ändelser (talade, inte tala’).

24.För en redogörelse för hur informanternas modersmål (dialekt och/eller standardspråk) varierar mellan olika regioner, se Tandefelt 2012b.

25.Informanterna från Åland, språköarna och det inre Finland var så få att de inte beaktas här.

26.”Svenne” står för ’sverigesvensk’.

27.”Hurri” betyder ursprungligen ’finlandssvensk’, men används också ibland för sverigesvenskar.

28.Se verbet ”danska” i FO I 1982.

29.”Vattusvensk” eller ”vatusvensk” är en nedsättande benämning på ’sverigesvensk’, ’rikssvensk’, se af Hällström-Reijonen & Reuter 2008.

30.Undersökningen gällde som sagt finlandssvenskar i Sverige, inte sverigesvenskar i Finland. De senares eventuella anpassning till en mer finländsk svenska är inte aktuell här.

10

Karmela Liebkind & Anna Henning-Lindblom

Identitet och etnicitet
– och språk?

Den socialpsykologiska forskning som handlar om språkets förhållande till identiteten syftar till att undersöka hur språket och den del av identiteten som uppstår ur medlemskapet i en viss språkgrupp hänger samman och att förstå hur denna identitet formas, presenteras och upprätthålls. Två centrala begrepp för detta forskningsområde är sålunda identitet och etnicitet.

Identiteten kan allmänt sägas handla om svar på frågor som vem eller vad är jag? Inom socialpsykologin delar man ofta upp individens identitet i två olika komponenter, den personliga respektive den sociala.¹ Den förra handlar om de personliga egenskaper som individen tillskriver sig själv eller blir tilldelad av andra (t.ex. pratsam), medan den senare har att göra med de sociala kategorier individen anser sig eller anses tillhöra (t.ex. en viss språkgrupp). Forskning i självmedvetande har visat att människor i allmänhet är medvetna om distinktionen mellan personlig och social identitet och att beteendet i en viss situation påverkas av den del av identiteten som dominerar just då.²

Inom socialpsykologin anser man att tre olika analysnivåer bör beaktas när man försöker förstå sociala identiteter: den individuella nivån, interaktionsnivån och den samhälleliga nivån.³ Den individuella nivån avser psykologiska processer, och där kan forskningens fokus ligga t.ex. på individens identifikation med och stolthet över sin språkgrupp. Interaktionsnivån avser social kontakt i olika situationer, och där ligger fokus på hur språkgruppsidentifikationen konstrueras genom s.k. identitetsförhandlingar med andra människor (se 10.1.1). Den samhälleliga analysnivån avser alla de politiska, ideologiska, kulturella och ekonomiska faktorer som kan påverka språkgruppsidentifikationen. Det kan t.ex. gälla språklagstiftning, allmänna stereotypa uppfattningar om och olika rådande attityder till språkgruppen samt dess status och makt i förhållande till andra grupper. Interaktionsnivån påverkas av de två andra nivåerna. Det är nämligen i växelverkan med andra människor som relationer mellan grupper, subjektiva föreställningar om och attityder till språkgrupperna upprätthålls, förändras eller utmanas, och det är i denna växelverkan som språkgruppsidentifikationer uppstår, utvecklas eller avtar.

Termen etnicitet kommer ursprungligen från antropologin och etnologin. Med etnicitet avses främst den känsla av tillhörighet som uppstår mellan människor som har – eller som tror sig ha – en gemensam härkomst.⁴ Denna känsla uppnås ofta med hjälp av släktmetaforer; etniciteten är det stora formatets släktskap.⁵ Ibland avser man med termen etniska grupper bara minoriteter, men alla människor tillhör (åtminstone) en etnisk grupp (se avsnitt 10.3).

Nedan belyses sambandet mellan identitet, etnicitet och språkgruppstillhörighet närmare. Avsikten är att öka förståelsen av dessa samband speciellt i den (en- och tvåspråkiga) finlandssvenska kontexten.

10.1 Den mångfasetterade identiteten

Identiteten svarar inte bara på frågan om vem eller vad jag är, utan också på frågan om vem eller vad andra tror att jag är. Man kan sålunda skilja mellan identitetens subjektiva och dess s.k. objektiva aspekt.⁶ Den subjektiva aspekten består av individens egen uppfattning om sig själv. Den har samband med hur starkt och med vem man identifierar sig: med andra individer såsom föräldrar och vänner, med en begränsad grupp såsom familjen eller kollegerna eller med större grupper såsom en etnisk grupp eller en språkgrupp. En individs objektiva identitet består av andra människors uppfattningar om honom eller henne, hur hon eller han identifieras av andra.

10.1.1 Förhandlingar om innehåll och värde

Förutom att svara på frågor som vad eller vem en person är svarar identiteten också på frågor om vad det är värt att vara det man är. Identitetens olika delar – de personliga egenskaperna och grupptillhörigheterna – har olika värde och emotionell betydelse, både för individen själv och för hennes eller hans omgivning. Det känns obehagligt att ha en helt annan uppfattning om sig själv än vad andra har om en, vare sig oenigheten gäller identitetens innehåll (t.ex. om man är tyst eller pratsam, svensk eller finsk osv.) eller innehållets värde (t.ex. om det är bra eller illa att vara tyst, pratsam, finsk eller svensk). Därför försöker människor i allmänhet uppnå konsensus med andra om vem eller vad de är, och om vad det är värt att vara det de är. Detta sker via identitetsförhandlingar. I dessa förhandlingar presenterar individen sig själv på ett visst sätt (self-presentation) – oftast helt omedvetet – och hoppas att andra ska acceptera denna definition. Samtidigt tillskriver hon eller han också den andra parten en specifik identitet (alter-casting) och konfronteras med den andra partens självpresentation och alter-casting.⁷

Både den objektiva och den subjektiva aspekten av en människas identitet kan innehålla stereotypa uppfattningar om de grupper individen anses, respektive anser sig själv, tillhöra. Människor underhandlar emellertid med sin omgivning både om innehållet i och det emotionella värdet av sin identitet samt om betydelsen av sina olika personliga och sociala identiteter. Jag kan t.ex. anse mig vara tvåspråkig och stolt över det, eftersom jag då tillhör två språkgrupper som jag uppskattar. Samtidigt kan någon i min omgivning vara ense med mig om denna sociala identitets innehåll (jovisst är du tvåspråkig), men oense om dess värde (det är ju illa det, då hör du ju egentligen inte hemma i någondera gruppen). Alternativt kan oenigheten gälla innehållet i snarare än värdet hos den sociala identiteten, och då gäller det frågan huruvida en individ tillhör denna grupp över huvud taget (inte kan du anses vara tvåspråkig, du talar ju så uselt [språk X]). Eftersom människor har behov av en positiv självuppfattning känns oenigheter om identitetens värde ofta speciellt obehagliga. Identitetsförhandlingarna kan ske mellan individer eller mellan grupper. Kollektivt presenterar grupper sig t.ex. via massmedierna, men grupper förhandlar också med varandra via interaktionen mellan individuella gruppmedlemmar, varvid den sociala identiteten dominerar interaktionen.

10.1.2 Konstruktion, stabilitet och multipla identiteter

Då vi talar om en individs sammanlagda sociala identitet måste vi beakta att den består av alla de sociala kategorier som individen samtidigt tillhör på grund av t.ex. ålder, kön, modersmål, religion, etnicitet, nationalitet, yrke och hemort. Människor har sålunda multipla identiteter, en repertoar av många olika identiteter, och dessa kan vara multipla också inom någon viss kategori (t.ex. dubbel nationalitet eller fler än ett modersmål). Vissa av de sociala identiteterna är ofrivilliga och tillskrivna, såsom ålder och kön, medan andra (såsom yrke) förvärvas.

Som framgått av beskrivningen av de tre analysnivåerna ovan påverkar stereotypier och maktförhållanden på det samhälleliga planet hur människor i interaktion med andra konstruerar sina identiteter. Samtidigt är det också i denna interaktion som människor utmanar stereotypier och maktförhållanden när de driver sina egna ”identitetsprojekt”. De kämpar för att skapa, upprätthålla och förstärka sin egen uppfattning om vem och vad de är – också i relation till olika språkgrupper. Människors identiteter konstrueras sålunda i det sociala samspelet mellan människor. Detta sker i enlighet med situationens krav och individernas eget identitetsprojekt, dvs. vem eller vad de vill vara just då, i den situationen och i det sällskapet. Ibland kan växlingarna vara snabba och ske till och med i samma interaktion – som när någon säger i egenskap av läkare anser jag att du borde sluta röka, men som din vän struntar jag i om du röker eller inte. Vissa identiteter har överlag större betydelse för individen än andra – och dominerar då sannolikt i många olika situationer – men också identiteternas betydelse i förhållande till varandra kan förändras, inte bara från en situation till en annan utan också i ett långtidsperspektiv, under en människas livstid.⁸

Slutligen kan det vara bra att påminna om att även om mycket av forskningen fokuserar på de föränderliga och situationella aspekterna av en individs sociala identiteter, kan man inte bortse från det faktum att människor samtidigt har en relativt stabil uppfattning om vem och vad de är.

10.2 Språkgruppstillhörighet som social eller etnisk identitet

Sambandet mellan kultur (inklusive språk) och identitet är enligt forskningen inte entydigt. Å ena sidan visar många studier att språk och identitet påverkar varandra ömsesidigt: språkbruket formar gruppidentiteten och gruppidentiteten påverkar språkbruk och attityder.⁹ Vissa forskare anser språket vara av stor betydelse för en människas identitet, bl.a. för att språket är ett centralt verktyg för individen när denna ska namnge sig själv och omvärlden, och hela barnets uppfostran bygger ju på social interaktion.¹⁰ Språket kan också vara ett av de mest framträdande dragen hos en grupp, och det kan därför utgöra den mest centrala identitetsmarkören för en viss grupps medlemmar. Detta gäller t.ex. för finlandssvenskarna. I sådana fall får språket ofta en s.k. integrativ funktion. Oftast har människor en integrativ attityd till sitt modersmål och de som är tvåspråkiga enligt ursprungskriteriet har oftast en integrativ inställning till båda språken. De identifierar sig med båda språkgrupperna och har sålunda två språkgruppsidentiteter samtidigt, även om dessa kan ha varierande betydelse för individen.¹¹

Å andra sidan kan människor också förhålla sig rent instrumentellt till ett språk (eller flera). Språket är då enbart ett kommunikationsmedel som kan inläras och användas, men som har få konsekvenser för människans identitet. Ofta är förhållandet till ett nyinlärt språk instrumentellt. Det nya språket är bra att kunna, men individen börjar inte nödvändigtvis känna sig t.ex. mer engelsk eller identifiera sig med engelsktalande bara för att han eller hon lärt sig språket. Personer som är tvåspråkiga enligt något annat kriterium än ursprungskriteriet (t.ex. kompetenskriteriet) behöver inte nödvändigtvis ha en integrativ attityd till bägge språken, utan de kan t.ex. identifiera sig endast med den ena språkgruppen och förhålla sig rent instrumentellt till sitt andra språk.

Även då individen förhåller sig integrativt till ett språk och identifierar sig med språkgruppen kan denna språkgruppsidentifikation basera sig främst på språket (såsom t.ex. politisk ideologi fungerar som grund för vår identifikation med ett politiskt parti eller vårt yrke som grund för vår identifikation med en yrkesgrupp). Alternativt kan språkgruppsidentifikationen också få drag av en etnisk identitet. I det föregående fallet identifierar sig individen med en språkgrupp för att dess medlemmar talar ett visst språk, men i det senare fallet spelar uppfattningar om en gemensam härkomst stor roll. Eftersom en etniskt betonad språkgruppsidentitet kan bli speciellt besvärlig för tvåspråkiga som identifierar sig med bägge språkgrupperna, finns det skäl att granska detta slags språkgruppsidentitet närmare.

10.2.1 Språkgruppsidentitet som etnolingvistisk identitet

Den etniska identiteten skiljer sig från alla andra sociala identiteter genom att etnicitet handlar om människors subjektiva föreställningar om sitt ursprung. De subjektiva föreställningarna om en gemensam härstamning gör etniska identiteter mycket bestående och kan leda till en djup känsla av samhörighet. I olika etniska grupper – och till och med inom samma etniska grupp – använder sig människor dock av olika kriterier för att rättfärdiga sin uppfattning om den gemensamma härstamningen. Det är bara ibland som språket utgör det viktigaste kriteriet eller ett kriterium över huvud taget. Till exempel fysiska likheter, andra kulturella drag än språket (t.ex. religion), hemort och historiska händelser eller myter används flitigt som kriterier för att definiera etniska identiteter. Den etniska identiteten behöver sålunda inte alltid förknippas med specifika kulturdrag – t.ex. med ett visst språk – och den kan vara stark även om gruppens kultur – t.ex. språket – har förändrats eller försvunnit.¹²

I sådana fall då en språkgruppsidentitet sammanfaller med eller påminner om en etnisk identitet talas det i forskningslitteraturen ofta om en etnolingvistisk identitet. Det finns framför allt tre orsaker till att etniska och etnolingvistiska identiteter ofta är ganska bestående och betydelsefulla för individen:

Individen tillägnar sig ofta denna identitet relativt tidigt i sin barndom genom socialisationen, och de känslor av samhörighet och kulturell mening som förmedlas i barndomen blir ofta bestående tendenser eller drag i personligheten.

Uppfattningarna om ett gemensamt ursprung innebär en symbolisk hänvisning till släktskap, vilket kan skapa samma slags band av tillit och lojalitet, särskilt i hotfulla tider, som råder t.ex. inom en familj.

Den etniska/etnolingvistiska identiteten ger ett delsvar på människans existentiella dilemma i och med att den erbjuder en viss ”odödlighet”; individen blir en del av en kultur som sträcker sig långt utöver dennas livstid.¹³

Det kan diskuteras om finlandssvenskarnas gruppidentitet är etnolingvistisk eller inte – sannolikt varierar detta från en ort och en individ till en annan. Någon anser sig inte själv (och anses kanske inte heller av andra) vara finlandssvensk ifall hon eller han inte alls talar svenska (eller talar dålig svenska), inte har svensktalande föräldrar/förfäder eller inte bor inom det som kallas Svenskfinland. Någon annan som saknar ett eller flera av dessa olika tänkbara (men knappast uttömmande) kriterier för finlandssvenskhet kan ändå subjektivt anse sig själv (och kanske också anses av andra) vara finlandssvensk.

I den mån kriterierna inbegriper någon form av härstamning är det fråga om etniska kriterier, och då blir den finlandssvenska identiteten etnolingvistisk. Då tillämpas också etniska kriterier för att definiera vem som är (eller inte är) finlandssvensk. Speciellt för språkliga minoritetsgrupper kan en etnolingvistisk identitet bli problematisk ifall gruppgränserna blir otydliga på grund av äktenskap över gruppgränserna eller genom kulturella förändringar (t.ex. språklig assimilation).¹⁴ Ökad mångkulturalism eller tvåspråkighet – speciellt identifikation med gruppen tvåspråkiga – på individnivå gör det vanskligt att på objektiva grunder dra upp klara gränser för vem som kan eller inte kan anses tillhöra en viss etnisk eller etnolingvistisk grupp, och då får de subjektiva uppfattningarna om både egna och andras grupptillhörigheter allt större betydelse. Det är fullt möjligt att identifiera sig med två eller flera språkgrupper samtidigt, men problem kan uppstå ifall den ena eller båda språkgrupperna anser identifikation med (eller härstamning från) bara en av grupperna vara ett nödvändigt kriterium för medlemskap i denna (etnolingvistiska) grupp.

10.3 Dubbla eller multipla identiteters komplexa struktur

Som redan har framgått har speciellt minoritetsmedlemmar ofta s.k. dubbla identiteter. I finlandssvenskarnas fall kan deras etniska identitet eller språkgruppsidentitet å ena sidan och deras nationella identitet eller identifikation med de finskspråkiga å andra sidan ses som olika dimensioner av den sammanlagda sociala identiteten, vilkas styrka varierar oberoende av varandra och resulterar i olika grader av dubbla eller multipla identiteter.¹⁵ Så kallad ackulturationsforskning inom tvärkulturell psykologi anser att minoritetsmedlemmar har en bikulturell – i fråga om språkgrupper en tvåspråkig – identitet ifall de identifierar sig med både minoritets- och majoritetsgruppen. De minoritetsmedlemmar som identifierar sig enbart med minoritetsgruppen anses ha en separerad (enspråkig) minoritetsidentitet, och de minoritetsmedlemmar som identifierar sig enbart med majoriteten har en assimilerad (enspråkig) majoritetsidentitet. Slutligen har de som inte identifierar sig med någondera gruppen en marginaliserad identitet. Vilka gruppkategorier som är tillgängliga, hur lätt eller svårt det är att identifiera sig med dem och hur mycket minoritetsmedlemmarna de facto identifierar sig med dem beror naturligtvis på kontexten. Ju mer innehållet i en nationell identitet (t.ex. den som finländare) domineras av majoritetsgruppens (dvs. de finskspråkigas) etniska drag, desto svårare kan det vara för minoritetsmedlemmar att anamma den och accepteras som fullvärdiga medlemmar av nationen.

Endast om den nationella identiteten är tillräckligt flexibel kan alla medlemmar både av majoriteten och av etniska, etnolingvistiska och andra minoriteter också identifiera sig med den övergripande nationen. Denna s.k. dubbelidentitetsmodell¹⁶ beaktar samtidigt människans behov av att tillhöra ett övergripande samhälle (nationalstaten) och behovet av (positiv) särprägel på en lägre gruppnivå (viktiga sociala identiteter).¹⁷ Ett problem med modellen är att minoriteter och majoriteter kan ha olika uppfattningar om det idealiska innehållet dels i den övergripande nationella identiteten, dels i minoritetsmedlemmarnas dubbla identitet. Minoritetsmedlemmar vill ofta se mera av sin minoritetsidentitets innehåll (t.ex. sitt språk) i dem båda.¹⁸

I mitten av 2000-talet utförde vi en mindre studie (N = 291) bland elever i nionde klassen i svenska högstadieskolor i Esbo, Borgå och Ekenäs. Vi ville undersöka bl.a. den multipla struktur som vi antog kunde finnas i dessa ungdomars etnolingvistiska identitet och/eller deras språkgruppsidentitet.¹⁹ Niorna fick ta ställning till i hur hög grad de identifierade sig som finlandssvenskar, som tvåspråkiga och som finskspråkiga. Resultaten visade att så gott som samtliga identifierade sig starkt som finlandssvenskar, men det var bara knappt 30 procent av respondenterna som identifierade sig endast som finlandssvenskar, medan 28 procent åtminstone i någon mån samtidigt identifierade sig som tvåspråkiga. Den största gruppen utgjorde de nior (39 %) som i någon mån identifierade sig som både finlandssvenskar, tvåspråkiga och finskspråkiga samtidigt. Studien visade sålunda att när dessa finlandssvenska unga, i motsats till vad som är brukligt inom forskningen, fick en möjlighet att uttrycka identifikation med flera språkgrupper samtidigt så valde nästan 70 procent att göra det. Det framgick dessutom klart att identifikationsmönstren i regel var additiva, vilket betyder att identifikationen som tvåspråkig och/eller finskspråkig inte försvagade identifikationen som finlandssvensk, utan snarast utgjorde en form av dubbelidentifikation eller multipelidentifikation.

Av ovannämnda studie och av en annan studie²⁰ med ett större representativt forskningsmaterial (N = 563) bland finländare i åldern 20–65 med svenska som modersmål i befolkningsregistret framgick också att respondenterna identifierade sig starkt såväl med minoriteten (som finlandssvenskar) som med nationen (som finländare). Våra studier har alltså visat att en dubbel identitet också i fråga om en övergripande nationell identitet verkar vara regeln bland finlandssvenskarna.

10.4 Identitetens betydelse för attityder till grupper

Försvar, utveckling och eventuell förlust av etniska/etnolingvistiska, nationella och andra sociala identiteter sker inte i ett socialt vakuum. Såsom sambandet mellan de tre analysnivåerna (se inledningen) antyder påverkar sociala identiteter, attityder och växelverkan mellan grupper ömsesidigt varandra.²¹ Sociala identiteter både följer av och föregår interaktionen med andra människor.²² Minoritetsmedlemmars växelverkan med och attityder till majoritetsmedlemmar färgas t.ex. i hög grad av hur accepterade av och välintegrerade i samhället de känner sig.²³ Upplevelser av t.ex. fördomar eller diskriminering från majoritetens sida försvårar eller omöjliggör minoritetsmedlemmars nationella identifikation²⁴ och försämrar relationen mellan minoritets- och majoritetsgrupperna.²⁵

10.4.1 Partiskhet och olika slags hot mot identiteten

Upplevelser av olika slags hot mot den egna identiteten (minoritets- eller majoritetsidentiteten) har ofta negativa konsekvenser för attityderna till andra grupper. Mycket av den socialpsykologiska forskningen kring relationer mellan grupper baserar sig på teorin om social identitet.²⁶ Enligt denna teori strävar individen efter en positiv självbild, en positiv social identitet. Vid en jämförelse mellan de grupper individen själv tillhör (s.k. ingrupper) och relevanta andra grupper (s.k. utgrupper) bidrar en fördelaktig jämförelse på ett positivt sätt till självuppfattningen, medan en ofördelaktig jämförelse kan bidra till en negativ självbild.

Strävan efter en positiv särprägel i förhållande till en eller flera relevanta utgrupper kan enligt teorin om social identitet leda till partiskhet mellan grupper,²⁷ dvs. till mer positiva attityder till ingruppen än till en eller flera utgrupper. Denna partiskhet kan uttryckas på olika sätt. Man kan t.ex. konsekvent använda sitt ingruppsspråk i kommunikationen med språkliga utgrupper för att framhäva värdet och betydelsen av sin egen språkliga ingrupp, och man kan även framhärda i att tala sitt eget språk eller byta till detta språk mitt i en konversation för att på detta sätt markera gruppgränserna och försöka skapa en positiv särprägel för den egna språkgruppen. Tvåspråkiga individer som identifierar sig med båda språkgrupperna kan använda sig av liknande strategier på bägge språken, beroende på vilkendera språkidentiteten som i ett visst ögonblick upplevs vara hotad eller annars kräva positiv särskiljning.

En känsla av hot påverkar således relationerna mellan grupper och kan ge upphov till negativa attityder. Men hoten är av olika slag. Två grupper som är väldigt lika varandra – t.ex. två språkgrupper som lever sida vid sida i samma land och inte skiljer sig särskilt mycket från varandra annat än då det gäller språket – kan uppleva att gruppernas likhet utgör ett hot mot den egna gruppens särprägel. Direkt nedvärdering eller diskriminering av en grupps medlemmar kan upplevas som ett direkt hot, medan en låg gruppstatus eller minoritetspositionen i sig kan hota gruppens värde. En grupp som har en majoritetsposition eller en hög status i samhället kan för sin del känna sig hotad ifall den gällande statusen ses som instabil och föränderlig så att gruppen riskerar att förlora den.

Hur man som enskild gruppmedlem reagerar på olika slags hot, och vilket beteende hotet leder till, beror bl.a. på hur starkt man identifierar sig med sin grupp. Om individen ser det aktuella gruppmedlemskapet som mycket viktigt är sannolikheten för olika former av särskiljning (t.ex. i form av negativa attityder till eller diskriminering av utgruppen) större, medan en individ som inte identifierar sig så starkt med gruppen i mån av möjlighet kan tänkas lämna gruppen snarare än att på olika sätt försöka höja dess värde.

10.4.2 Konsekvenser av säker och osäker gruppidentitet

Identitetsförhandlingarnas dynamik innebär att människor har behov av andras erkännande för sina viktiga sociala identiteter. Minoritetsgrupper som önskar att omgivningen tillerkänner dem deras existens(berättigande) uppvisar en psykologisk säkerhet genom att hävda att de egenskaper som är utmärkande för ingruppen, och annorlunda än i majoritetsgruppen, är värdefulla och förtjänar att bevaras. Till skillnad från minoritetsmedlemmar som saknar denna psykologiska säkerhet hotas inte självkänslan hos medlemmar av psykologiskt säkra minoriteter av att de varseblir olikheter mellan oss och dem.²⁸

Men också en majoritetsgrupp kan uppleva sin identitet som hotad ifall den inte upplever sin maktställning i förhållande till minoriteten som tillräckligt säker eller om minoritetsgruppen upplevs som alltför påstridig eller krävande. Man kan alltså tala om psykologiskt säkra och osäkra grupper vars sociala identiteter och attityder till utgruppen eller utgrupperna formas av om de är majoriteter eller minoriteter:

En osäker majoritet är en majoritet som känner sig hotad. Dess medlemmar undviker att jämföra sig med minoritetsgrupper och identifierar sig starkt med sin egen grupp. Därav följer att majoritetens etniska/nationella/kulturella identitet framhävs starkt och minoriteternas krav på erkännande och/eller rättigheter förbises.

En säker majoritet är en majoritet som inte känner sin maktställning hotad. Sålunda är den tolerant gentemot olika slags minoriteter och tar deras särbehov och synpunkter i beaktande. Majoritetens egen identitet förnekas inte, men den framhävs inte så starkt.

En osäker minoritet jämför sig i allt med majoriteten och upplever sig förlora i jämförelsen. Majoriteten representerar en eftertraktansvärd norm och minoritetsmedlemmarna identifierar sig snarare med majoriteten än med minoriteten. Minoritetsmedlemskapet väcker hos medlemmarna snarare skam än stolthet.

En säker minoritet framhäver sina särdrag och medlemmarna identifierar sig starkt med sin grupp. En säker minoritet kräver socialt erkännande för sina särdrag och sin identitet, t.ex. ett visst mått av minoritetsskydd och/eller självbestämmanderätt.²⁹

Ett samhälle som utmärks av både en säker majoritet och säkra minoriteter förmår bejaka kulturell mångfald och flerspråkiga identiteter utan destruktiva konflikter mellan majoritets- och minoritetsgrupperna. En säker majoritet kombinerad med en osäker minoritet leder däremot sannolikt till en frivillig assimilation av minoritetsgruppen eller – i fråga om en språklig minoritet – till en fredlig gruppdöd, dvs. till att språkgruppen försvinner som en kollektiv enhet. Det går troligen mindre fredligt till om även majoriteten är osäker, eftersom detta leder till fördomar mot (i varje fall icke-assimilerade) minoritetsmedlemmar. De värsta konflikterna mellan majoritets- och minoritetsgrupper kan dock förväntas ifall majoriteten är osäker, men minoriteten säker: den sistnämnda framhåller då envist sin minoritetsidentitet som den förstnämnda helst vill bli kvitt.³⁰ Men varje minoritets-majoritetssituation är unik, och därför beror relationerna mellan grupperna alltid i sista hand på den samhälleliga och historiska kontexten.

10.4.3 Partiskhet mellan svensk- och finskspråkiga i Finland

Tendensen till partiskhet i inställningen till utgrupper kan som nämnts komma att påverkas av upplevelser av hot, men också av kontextuella faktorer som t.ex. gruppens storlek. Vi utförde en större enkätstudie bland svensk- och finskspråkiga i Finland (och Sverige) för att bl.a. undersöka vilken betydelse gruppstorleken (förhållandet minoritet/majoritet) har för tendensen till partiskhet.³¹ Respondenterna (bl.a. svensk- och finskspråkiga finländare i åldern 20–65) ombads bedöma sin egen språkgrupp och den andra språkgruppen med hjälp av 21 adjektiv. Genom att studera hur respondenterna tillskrev den egna och den andra språkgruppen de fem, enligt dem själva, mest positiva och fem mest negativa adjektiven kunde vi bedöma graden av partiskhet, dvs. i vilken mån respondenterna ansåg sin egen grupp vara så att säga bättre (man ansåg positiva drag vara mer typiska för den egna gruppen än för den andra gruppen) eller den andra gruppen vara så att säga sämre (man ansåg negativa drag vara mer typiska för den andra gruppen än för den egna gruppen).

Resultaten för Finlands del visade att bägge språkgrupperna tillskrev sin egen grupp positiva adjektiv i högre grad än de tillskrev den andra språkgruppen sådana adjektiv. Däremot var det enbart minoriteten (de svenskspråkiga) som tillskrev den andra gruppen negativa adjektiv i högre grad än de tillskrev sig själva sådana adjektiv. Majoriteten (de finskspråkiga) å sin sida tillskrev sin egen grupp negativa drag i högre grad än de tillskrev de svenskspråkiga sådana drag. Orsakerna till det här kan vi enbart spekulera i (jfr upplevelser av hot i hög- och lågstatusgrupper i avsnitt 10.4.1). Resultatet går i samma riktning som andra forskningsresultat som visar att en minoritetsposition förefaller medföra partiskhet, kanske just för att minoriteten i allmänhet känner sig mer hotad än majoriteten. Resultatet motsvarar även det resultat vi fick för ett liknande material i Sverige: den finskspråkiga minoriteten uppvisade partiskhet också när det gällde negativa drag, vilket den svenskspråkiga majoriteten inte gjorde.

10.5 Relationen mellan kontext, språkkunskaper och språkgruppsidentifikation

Det komplexa sambandet mellan språk och identitet ser olika ut för olika språkgrupper i olika kontexter. Forskare har därför betonat att kopplingen mellan språk och identitet alltid bör undersökas empiriskt i olika språkmiljöer, och att man inte heller får bortse från den variation som kan förekomma inom en specifik språkminoritet.

Enligt teorin om språkgruppers etnolingvistiska vitalitet³² är det mera sannolikt att en språkgrupp bevaras och överlever kollektivt som ett distinkt språksamfund om språkgruppen har starka politiska, kulturella, ekonomiska och demografiska resurser. En språkgrupp med svaga resurser av dessa slag har en svag vitalitet och löper enligt teorin därför större risk för språkbyten som kan leda till språkförlust och gruppdöd.³³ Samtidigt visar resultat inom forskning om sociala identiteter att minoritetsmedlemmar ofta identifierar sig starkare med sin grupp än majoritetsmedlemmar med sin. En låg vitalitet behöver därför inte nödvändigtvis leda till gruppdöd, utan kan tvärtom medföra att gruppmedlemmarna börjar mobilisera sig och aktivt verka för gruppens överlevnad.

I den enkätstudie bland elever i nionde klassen i Esbo, Borgå och Ekenäs som beskrivits ovan (avsnitt 10.3) undersökte vi också hur en högre eller lägre etnolingvistisk vitalitet på hemorten (dvs. skillnader i demografin i form av en större eller mindre andel svenskspråkig befolkning) kunde tänkas inverka på identifikationen med den finlandssvenska språkgruppen. Resultaten visade att respondenterna på samtliga tre orter identifierade sig starkt som finlandssvenskar, men att de som bodde på en ort där den svensktalande gruppen hade en lägre demografisk vitalitet (Esbo hade 9,0 % svensktalande då undersökningen gjordes) snarare hade en starkare än en svagare identifikation som finlandssvenskar jämfört med dem som bodde på orter med en större andel svensktalande befolkning (Borgå hade 33,5 % och Ekenäs 82,4 % vid samma tidpunkt).

Studien visade samtidigt att en starkare vitalitet på hemorten hade ett samband med individernas nätverk av språkkontakter: det var mera svenskspråkigt.³⁴ Nätverket hade i sin tur ett samband med respondenternas identifikation som finlandssvenskar. Ju mera svenskspråkigt nätverket var, desto starkare var identifikationen som finlandssvensk, medan ett mera finskspråkigt nätverk hängde samman med en starkare identifikation som tvåspråkig och/eller finskspråkig.

Också upplevelserna av hur väl man kunde förstå, läsa, tala och skriva svenska och finska visade sig ha betydelse. Högre subjektiva (självbedömda) kunskaper i svenska hängde samman med en starkare identifikation som finlandssvensk, medan högre subjektiva kunskaper i finska hängde samman med en starkare identifikation som tvåspråkig och/eller finskspråkig.³⁵

Även om det inte går att dra några slutsatser om orsakssamband ur en korrelativ undersökning (vi vet inte om a har lett till b eller b till a) står det klart att också om en mera finskspråkig hemort och bättre subjektiva kunskaper i finska inte verkar hota identifikationen som finlandssvensk, kan ändå en mer svenskspråkig hemkommun bidra till att individens språkliga nätverk är mera svenskt. Detta har i sin tur ett samband med en starkare identifikation som finlandssvensk, liksom det har betydelse för den färdighet i minoritetsspråket som individen kommer att utveckla.

10.6 Slutord

Vi har i det här kapitlet velat belysa de komplexa sambanden mellan språk, språkgruppstillhörighet, identitet och etnicitet och hur dessa kan komma att samverka och påverka varandra på olika sätt och i olika kontexter. Vi har också lyft fram betydelsen av att beakta flera olika analysnivåer (den individuella, den interaktiva och den samhälleliga nivån), när man önskar förstå dessa fenomen.

Att tillhöra en eller flera språkgrupper är bara en del av en människas sociala identitet, men en del som ofta är betydelsefull för en två- eller flerspråkig individ i samhällen som det finländska där flera språkgrupper lever sida vid sida och är måna om sina rättigheter. Just för att de flesta samhällen i dag är mångkulturella anser vi det väsentligt att beakta att identitetsprocesserna i sig, samt en känsla av osäkerhet eller hot mot gruppidentiteten, har betydelse för (språk)gruppernas attityder och relationer till varandra. Vi har därför presenterat en bit av den forskningen också.

Slutligen hoppas vi att detta kapitel ska visa hur mångbottnat identitetsbegreppet är och hur svårfångad identiteten är som fenomen. En människas identitet beror i hög grad på andras bekräftelse och acceptans, och den uttrycks, fastställs och förändras i den sociala interaktionen. Det utesluter ändå inte individens aktiva roll i identitetsförhandlingarna eller en relativt stabil självuppfattning. En individs identitet kan aldrig fastställas slutgiltigt: dels pågår identitetsförhandlingarna ständigt, dels är olika delar av individens sammantagna identitet i olika hög grad framträdande och viktiga i olika situationer såväl som under olika skeden av livet. Exakt vad tvåspråkigheten betyder för en individs identitet eller hur gärna eller ogärna, bra eller dåligt, eller med vem personen i fråga använder det ena av eller båda språken beror sålunda på vem som frågar (eller iakttar) vem samt när och var frågan ställs (eller bedömningen sker). Därför är också den offentliga debatten om tvåspråkighet en oskiljaktig del av de interaktionsprocesser där människor aktivt försöker påverka förhållandet mellan språk och identitet och därmed både sina egna och andras språkliga identiteter.

Litteratur

Barlow, F. K., W. L. Louis & D. J. Terry 2010: Minority report: Social identity, cognitions of rejection and intergroup anxiety predicting prejudice from one racially marginalized group towards another. European Journal of Social Psychology 40. S. 805–818.

Branscombe, N. R., M. T. Schmitt & R. D. Harvey 1999: Perceiving pervasive discrimination among African Americans. Implications for group identification and well-being. Journal of Personality and Social Psychology 77. S. 135–149.

Dovidio, J. F., S. L. Gaertner & T. Saguy 2007: Another view of “we”. Majority and minority group perspective on a common ingroup identity. In: W. Stroebe & M. Hewstone (eds.), European review of social psychology 18. S. 296–330. Chichester: John Wiley & Sons.

Henning-Lindblom, A. & K. Liebkind 2007: Objective ethnolinguistic vitality and identity among Swedish-speaking youth. International Journal of the sociology of language 187/188. S. 161–183.

Henning-Lindblom, A. 2012: Vem är jag, vem är vi, vem är vem i vårt land? Kontextens betydelse för gruppidentifikation och stereotypier bland svensk- och finskspråkiga i Finland och Sverige. SSKH Skrifter 34. Helsingfors: Helsingfors universitet.

Jasinskaja-Lahti, I., K. Liebkind & E. Solheim 2009: To identify or not to identify? National disidentification as an alternative reaction to perceived ethnic discrimination. Applied Psychology. An International Review 58. S. 105–128.

Jasinskaja-Lahti, I., K. Liebkind, G. Horenczyk & P. Schmitz 2003: The interactive nature of acculturation. Perceived discrimination, acculturation attitudes and stress among young ethnic repatriates in Finland, Israel and Germany. International Journal of Intercultural Relations 27. S. 79–97.

Liebkind, K. 1984: Minority identity and identification processes. A social psychological study. Maintenance and reconstruction of ethnolinguistic identity in multiple group allegiance. Commentationes Scientiarum Socialium 22. Helsingfors: Societas Scientiarum Fennica.

Liebkind, K. 1992: Ethnic identity – Challenging the boundaries of social psychology. I: G. M. Breakwell (ed.), The social psychology of identity and the self-concept. London: Academic Press. S. 147–185.

Liebkind, K. 2010: Social Psychology. I: J. A. Fishman & O. Garcia (eds.), Handbook of Language and Ethnic Identity. Disciplinary and regional perspectives. Oxford: University Press. S. 18–31.

Liebkind K., A. Henning-Lindblom & E. Solheim 2006: Ingroup favouritism and outgroup derogation among Swedish-speaking Finns. Nordic Psychology 58:3. S. 262–278.

Liebkind, K., A. Henning-Lindblom & E. Solheim 2008: Group Size, Group Status and Trait Valence as Determinants of Intergroup Bias. Stereotyping in Finland and Sweden. European Journal of Social Psychology 38. S. 637–651.

Miller, K. P., M. B. Brewer & N. L. Arbuckle 2009: Social identity complexity. Its correlates and antecedents. Group Processes and Intergroup Relations 12. S. 79–94.

Moscovici, S. & G. Paicheler 1978: Social comparison and social recognition. Two complementary processes of identification. I: H. Tajfel (ed.), Differentiations between social groups. The social psychology of intergroup relations. European Monographs in Social Psychology 14. London: Academic Press. S. 251–266.

Padilla, A. M. & G. N. Borsato 2010: Psychology. I: J. A. Fishman & O. Garcia (eds.), Handbook of Language and Ethnic Identity. Disciplinary and regional perspectives. Oxford: University Press. S. 5–17.

Reicher, S. 2004: The context of social identity. Domination, resistance, and change. Political Psychology 25. S. 921–945.

Shelton, J. N., J. A. Richeson & J. D. Vorauer 2006: Threatened identities and interethnic interactions. European Review of Social Psychology 17. S. 321–358.

Simon, B. 2004: Identity in modern society. A social psychological perspective. Oxford: Blackwell.

Tajfel, H. & J. Turner 1986: The social identity theory of intergroup behavior. I: S. Worchel & W. G. Austin (eds.), Psychology of intergroup relations. Chicago: Nelson Hall. S. 7–24.

Turner, J. C. 1999: Some current issues in research on social identity and self-categorization theories. I: N. Ellemers, R. Spears & B. Doosje (eds.), Social identity. Oxford: Blackwell. S. 6–34.

Verkuyten, M. 2005: The social psychology of ethnic identity. European Monographs in Social Psychology. New York: Psychology Press.

Yagmur, K. & M. Ehala 2011: Introduction. Tradition and innovation in the ethnolinguistic vitality theory. Journal of Multilingual and Multicultural Development 32:2. S. 101–110.

Noter

1.T.ex. Turner 1999.

2.Liebkind 1992.

3.Verkuyten 2005.

4.Liebkind 1992.

5.Verkuyten 2005.

6.Någon absolut objektiv beskrivning av en individs identitet finns inte, eftersom uppfattningarna om en person varierar beroende på vem man frågar.

7.Liebkind 1992.

8.Liebkind 1992.

9.T.ex. Liebkind 2010.

10.Se t.ex. Padilla & Borsato 2010.

11.Liebkind 1992. Tvåspråkighet enligt ursprungskriteriet betyder att man har föräldrar som representerar olika språk. Om olika kriterier för tvåspråkighet, se kapitel 12 i denna volym.

12.Verkuyten 2005.

13.Verkuyten 2005.

14.Om äktenskap över språkgränsen, se kapitel 11 i denna volym.

15.Verkuyten 2005.

16.Dual identity model, se t.ex. Dovidio, Gaertner & Saguy 2007.

17.Se t.ex. Miller, Brewer & Arbuckle 2009.

18.Se t.ex. Jasinskaja-Lahti, Liebkind, Horenczyk & Schmitz 2003.

19.Henning-Lindblom & Liebkind 2007.

20.Liebkind, Henning-Lindblom & Solheim 2006.

21.Simon 2004; Verkuyten 2005.

22.Reicher 2004; Simon 2004.

23.Se t.ex. Branscombe, Schmitt & Harvey 1999.

24.Se t.ex. Jasinskaja-Lahti, Liebkind & Solheim 2009.

25.Barlow, Louis & Terry 2010; Shelton, Richeson & Vorauer 2006.

26.Se t.ex. Tajfel & Turner 1986.

27.Eng. ingroup bias/intergroup bias, se t.ex. Tajfel & Turner 1986.

28.Moscovici & Paicheler 1978; Liebkind 1984.

29.Moscovici & Paicheler 1978.

30.Liebkind 1992.

31.Liebkind, Henning-Lindblom & Solheim 2008.

32.Se t.ex. Yagmur & Ehala 2011.

33.Om språkbyte och språkförlust, se även kapitel 12 i denna volym.

34.I studien frågades om respondenternas språkbruk med föräldrar och syskon, med vänner, språk i samband med fritidsaktiviteter och på raster i skolan samt mediespråk.

35.Se kapitel 12 i denna volym om bedömning av språkfärdighet ur olika perspektiv.

11

Fjalar Finnäs

Tvåspråkiga familjer
och deras betydelse
för demografin

Den finlandssvenska befolkningen har liknats vid ett smältande isflak. Valet av metafor är förståeligt mot bakgrund av det minskade befolkningstalet. Samtidigt kan metaforen även tillämpas på det svenska bosättningsområdet eller territoriet som förfinskats och i någon mån naggats i kanterna. De flesta har troligen haft bilden av ett fast isflak med skarpa kanter för ögonen. I ett lite längre tidsperspektiv kan detta anses korrekt; för drygt ett sekel sedan levde de båda språkgrupperna nästan åtskilda från varandra. År 1880 var över 85 procent av den svenskspråkiga befolkningen bosatt på svenskdominerade orter. Motsvarande skarpa gränsdragning kan ha gällt även enskilda individer, för även om det förekom tvåspråkiga familjer i de större städerna, torde de allra flesta då ha haft en i det närmaste entydig språklig familjebakgrund och identitet.

Kännetecknande för utvecklingen fram till i dag är en ökad uppblandning av språkgrupperna. De är helt enkelt inte längre så språkligt homogena som förr. Till följd av en kraftig finsk inflyttning till delar av det svenska kärnområdet har svenskan trängts undan, och en stor del av finlandssvenskarna utgör i dag en minoritet även på det lokala planet. Inledningsvis var förfinskningen koncentrerad till de större städerna, och år 1950 levde därför drygt 60 procent av de svenskspråkiga ännu i kommuner med svensk majoritet. En fjärdedel återfanns då på enspråkigt svenska orter. Det var egentligen först under efterkrigstiden, framför allt under slutet av 1960-talet och på 1970-talet då de stora årskullarna från slutet av 1940-talet och början av 1950-talet gjorde sitt inträde på arbetsmarknaden, som förändringarna i språkstrukturen blev mer omfattande och kom att beröra större områden. Under de allra senaste decennierna har förändringarna i språkstrukturen likväl varit förhållandevis små. I dagens läge lever knappt hälften av finlandssvenskarna som en lokal majoritet, och en tredjedel återfinns på orter där de utgör endast en liten minoritet.

Äktenskap över språkgränsen eller tvåspråkiga familjer har varit ett centralt diskussionstema i studier av den finlandssvenska befolkningsutvecklingen. Såväl Fougstedt och Hartman (1956) som Forsberg (1958, 1966, 1975) lyfte fram denna form av uppblandning av språkgrupperna som ett avsevärt hot mot den finlandssvenska befolkningen. Det betraktades närmast som en naturlag att svenskan skulle ge vika och att äktenskap över språkgränsen skulle bidra till en direkt förfinskning av den ursprungligen svenskspråkiga parten. I förlängningen skulle merparten av barnen bli finskspråkiga, vilket föreföll att bekräftas av statistiska uppgifter.

Eftersom valet av partner sker i näromgivningen, har den demografiska utvecklingen med ökad kontakt mellan språkgrupperna lett till att en allt större andel svenskspråkiga gifter sig med finskspråkiga. Ökningen har i hög grad följt förändringarna i språkstrukturen, vilket innebär att andelen äktenskap med finsk partner steg kraftigt från mitten av 1900-talet fram till omkring år 1980 för att därefter vara förhållandevis stabil. Under de senaste årtiondena har omkring 40 procent av finlandssvenskarna gift sig med finskspråkiga. Personer i samboförhållanden avviker inte väsentligt i detta avseende. Det innebär således att omkring 55 procent av de nya familjerna med en svenskspråkig part de facto är språkligt blandade.

Gunnar Fougstedt behandlade i sin avhandling – så tidigt som 1951 – effekten av tvåspråkiga äktenskap. Enligt hans beräkningar skulle de leda till en minskning av de svenska årskullarna med drygt 3 procent. I min egen avhandling,¹ som sträcker sig fram till år 1980, fann jag inga egentliga tecken som tydde på en för minoriteten mer positiv utveckling. Den växande andelen äktenskap över språkgränsen hade lett till att den teoretiska reduktionen av de svenska årskullarna kunde uppgå till närmare en tiondel under de förhållanden som rådde under 1970-talet. Jag befarade också att den negativa effekten snarast skulle förstärkas till följd av det ökade språkliga tryck som den till synes oundvikliga förfinskningen av det huvudsakliga bosättningsområdet (det s.k. Svenskfinland) förväntades medföra.

Tack vare språkregistreringen i Finland finns det heltäckande statistiska uppgifter som gör att beskrivningar och analyser av det slag som ovan refereras är möjliga och till synes exakta. Det är likväl viktigt att inse att de officiella språkuppgifterna har avsevärda brister som man bör vara medveten om när man försöker analysera den finlandssvenska befolkningsutvecklingen i allmänhet, i synnerhet om man kommer in på frågor som mera specifikt behandlar förutsättningarna för språkkunskaper och språklig identitet.

Syftet med detta kapitel är att ge en sammanfattande bild av utvecklingen och konsekvenserna av de ökade kontakterna mellan språkgrupperna, med tonvikt på de senaste decennierna. Utgångspunkten är demografisk, och avsikten är att peka på såväl möjligheterna som svårigheterna med att illustrera språkliga förhållanden utgående från den officiella statistikens språkuppgifter. Tack vare tillgång till longitudinella registeruppgifter kan även de mera långsiktiga effekterna belysas. Ett stickprov omfattande 50 procent av den svenskspråkiga och 8 procent av den finskspråkiga befolkningen från Statistikcentralens Palapeli-register kommer att utnyttjas.² I någon mån relateras också till ett opublicerat intervjumaterial från år 2000, riktat till svenskregistrerade personer födda år 1970.³

En förutsättning för att man ska kunna använda och tolka språkstatistiken är att man känner till hur den sammanställs. I nästa avsnitt ges därför en kortfattad beskrivning av sättet att samla in språkuppgifter och hur uppgifter om tvåspråkiga familjer kommer till.

11.1 Vad innebär en tvåspråkig familj?

Den officiella statistiken är detaljerad och håller hög klass, och språkvariabeln gör den enastående ur ett internationellt perspektiv. Statistiken är emellertid individbaserad, och alla familje- och hushållsuppgifter, förutom förändrat civilstånd, framställs utgående från de individuella uppgifterna. Innebörden av begreppet tvåspråkig familj är därför att makarna har olika registrerad språkgruppstillhörighet. Observera att detta inte förutsätter att familjen i praktiken använder båda språken. Några uppgifter om språkanvändning existerar inte i befintliga register för vare sig enskilda individer eller familjer.

På motsvarande sätt som Tandefelt i kapitel 12 i denna bok diskuterar den individuella tvåspråkigheten skulle man kunna behandla familjens tvåspråkighet. I viss mån kan man säga att problematiken förstoras i och med att den simultant berör flera personer. Trots att denna studie nästan uteslutande bygger på den officiella språkstatistiken, och alltså inte explicit studerar språkkunskaper och språkanvändning, ska jag kort kommentera begreppet tvåspråkig familj.

Ifall fokus ligger på etnisk bakgrund eller tillhörighet kan och bör man givetvis betrakta en familj där makarna har olika familjebakgrund som heterogen eller tvåspråkig. Detta innebär å andra sidan inte att båda språken nödvändigtvis används i familjen. Om makarna väljer en enspråkig strategi kan barnen ändå bli tvåspråkiga via far- och morföräldrarna och den övriga släkten.

När man är explicit intresserad av språket och dess överföring från en generation till en annan (reproduktion) bör den faktiska språkanvändningen stå i fokus. Det gäller då att man kommer ihåg att makar med olika språklig bakgrund mycket väl kan besluta att välja enbart det ena språket i kommunikationen med varandra. Makarnas egna språkkunskaper är också viktiga. Detta framgår tydligt av det tidigare nämnda intervjumaterialet. Endast i några få fall var kommunikationen makarna emellan tvåspråkig i den meningen att vardera talade sitt modersmål. Det är därför i främsta hand när barn kommer in i bilden som tvåspråkigheten i familjen framträder, och det finns olika strategier för och grader av tvåspråkighet.⁴ I fråga om språkanvändningen är det barnen som gör familjerna tvåspråkiga. Detta illustrerar samtidigt att den praktiska språkanvändningen kan förändras över tid i motsats till den språkliga bakgrunden som är konstant.

En kategorisering av familjerna utgående från makarnas individuella språk är problematisk även i så måtto att den bygger på att individernas språkgruppstillhörighet kan kategoriseras entydigt. Redan om den ena av makarna är reellt tvåspråkig kan familjen betraktas som tvåspråkig, oavsett om makarna formellt har olika registrerade språk eller inte. Bland de intervjuade 30-åringarna fanns det exempel på formellt enspråkiga förhållanden, men där man i praktiken valt en tvåspråkig strategi med tanke på barnen. Att detta slag av familjer förekommer kan vara en förklaring till det till synes motsägelsefulla i att det finns barn i formellt enspråkiga familjer som har ett annat språk än föräldrarna. I Helsingfors finns det i dagens läge i varje födelsekohort uppemot 25 svenskregistrerade barn från familjer där båda föräldrarna är finskregistrerade. I Esbo uppgår antalet till närmare 20.

En omständighet som bör beaktas vid beskrivningen av tvåspråkiga familjer i Finland är att förfarandet vid insamlingen av språkuppgifter har förändrats över tid. Landsomfattande uppgifter om familjernas språk sammanställdes första gången utgående från folkräkningen 1970. Informationen i denna insamlades hushållsvis med hjälp av ett frågeformulär där huvudmannen antecknade familjemedlemmarnas språkgruppstillhörighet enligt anvisningen: Huvudspråk. Uppge i osäkra fall vilken språkgrupp Ni närmast anser Er tillhöra. Lämna uppgift även för småbarn. Följande egentliga folkräkning år 1980 baserade sig i fråga om språket på registeruppgifter, och denna information kopierades från det centrala befolkningsregistret. I detta register är kriteriet för språkgruppstillhörighet kort och gott modersmål, utan några ytterligare anvisningar. Denna språkuppgift anges i samband med att personerna införs i befolkningsregistret, vilket för de flesta sker kort efter födseln. Ursprungligen kontrollerades uppgifterna årligen i samband med mantalsskrivningarna, men i och med att registrens tillförlitlighet ökade kunde mantalsskrivningarna slopas år 1990. I dagens läge finns språkuppgiften således tillgänglig kontinuerligt. I princip kan den enskilde medborgaren när som helst kontrollera och korrigera en ”felaktig” språkuppgift, men i praktiken är det en oföränderlig uppgift. Med hjälp av longitudinella registeruppgifter har det kunnat konstateras att antalet formella språkbyten är mycket litet.

Övergången från folkräkningens begrepp huvudspråk till befolkningsregistrets modersmål hade konsekvenser för den statistiska avgränsningen av språkgrupperna. Regelrätta studier har inte företagits, men det verkar rimligt att anta att huvudspråk i högre grad avspeglade den faktiska språkanvändningen, medan modersmål mera anknyter till den språkliga bakgrunden eller etniska tillhörigheten. Konsekvensen var i alla fall att uppskattningsvis 21 000 personer hade olika språkangivelse till följd av omläggningen.⁵ Antalet personer med svenska som modersmål, men med finska som huvudspråk, uppgick till drygt 13 600, medan antalet med finska som modersmål och svenska som huvudspråk var cirka 7 750.

Skillnaden mellan de två kriterierna torde få störst konsekvenser i familjer där makarna tillhör olika språkgrupper. Familjer som enligt huvudspråkskriteriet var enspråkiga framstod nu som tvåspråkiga, när man i stället baserade klassificeringen på modersmål.

I tabell 11.1 redovisas den språkliga familjebakgrunden simultant enligt båda kriterierna för personer födda 1961–70. Uppgifterna kommer från Palapeli-registret och anges i absoluta tal, men man bör beakta att de är skattningar utgående från stickprov. De är därför endast skenbart exakta och huvudsakligen avsedda att ge en uppfattning om storleksordningen.

Tabell 11.1. Uppskattat antal personer födda 1961‒70, fördelade efter föräldrarnas huvudspråk 1970 och modersmål 1980 samt eget modersmål 1980.

Föräldrarna enligt modersmål 1980

Finskregistrerade

FF

FS

SF

SS¹

Totalt

Föräldrarna enligt huvudspråk 1970

FF

578 958

1 318

1 340

38

581 654

FS

402

2 672

4

0

3 078

SF

346

0

4 248

0

4 594

SS

36

24

174

72

306

Totalt

579 742

4 014

5 766

110

589 632

Svenskregistrerade

FF

FS

SF

SS

Totalt

Föräldrarna enligt huvudspråk 1970

FF

68

250

74

86

478

FS

2

2 580

4

120

2 706

SF

4

0

2 664

186

2 854

SS

2

188

452

26 196

26 838

Totalt

76

3 018

3 194

26 588

32 876

Totalt

FF

FS

SF

SS

Totalt

Föräldrarna enligt huvudspråk 1970

FF

579 026

1 568

1 414

124

582 132

FS

404

5 252

8

120

5 784

SF

350

0

6 912

186

7 448

SS

38

212

626

26 268

27 144

Totalt

579 818

7 032

8 960

26 698

622 508

¹ FF: Finsk far och Finsk mor; FS: Finsk far och Svensk mor; SF: Svensk far och Finsk mor; SS: Svensk far och Svensk mor. Källa: Egen sammanställning utgående från stickprovsdata från Statistikcentralen.

Antalet personer vilkas föräldrar hörde till olika språkgrupper var totalt sett ungefär en femtedel större enligt kriteriet modersmål än enligt huvudspråk. De skattade antalen var 15 992 respektive 13 232. Merparten av tillskottet kom från formellt finska familjer, men antalet familjer som uppenbarligen använde svenska var inte heller helt obetydligt. Trycket från finskan märktes också genom att effekten av byte av språkkriterium var större för personer som själva var finskregistrerade. Att en del av äktenskapen över språkgränsen inte är eller förblir tvåspråkiga avspeglar sig i att det även fanns en viss övergång från tvåspråkighet år 1970 till enspråkighet år 1980. Detta skedde i var tionde familj om barnet var finskregistrerat och i var tjugonde om det var svenskregistrerat.

Det finns även andra uppgifter som belyser skillnaden mellan registrerad och faktisk tvåspråkighet. I intervjumaterialet uppgav närmare en fjärdedel av de svenskregistrerade personerna med formellt tvåspråkig bakgrund att språkanvändningen i föräldrahemmet varit så svenskdominerad att uppväxten knappast kan karakteriseras som tvåspråkig. Motsvarande resultat ger också den finlandssvenska Barometern,⁶ vars målgrupp är den svenskregistrerade befolkningen. Av personer födda före 1950 med minst en finsk- eller tvåspråkig förälder uppger omkring en tredjedel att det i barndomshemmet talades enbart svenska. Det är de facto endast en knapp fjärdedel av de svenskregistrerade personerna med blandad bakgrund som uppger att båda språken användes lika mycket.

11.2 Utvecklingen under de senaste decennierna

De demografiska framtidsutsikterna för den svenskspråkiga befolkningen såg mycket dystra ut i början av 1970-talet. Emigrationen, främst till Sverige, hade förorsakat en betydande befolkningsnedgång. Förfinskningen av bosättningsområdet till följd av finsk inflyttning hade varit kraftig, och finskan gjorde insteg även i familjerna.

Farhågorna om ett hot mot den svenskspråkiga befolkningen besannades dock inte. Från mitten av 1970-talet har den demografiska utvecklingen i de flesta avseenden varit avsevärt mer positiv än någon kunde förutse. Emigrationen avstannade, förändringarna i de språkliga förhållandena minskade och det visade sig att svenskan inte dukade under i de språkligt blandade familjerna. I stället började utvecklingen gå i helt motsatt riktning. Under de allra senaste åren har den svenskspråkiga befolkningen återigen börjat öka i storlek. Utvecklingen i de tvåspråkiga familjerna granskas i det följande lite närmare.

Fougstedt påvisade i mitten av 1900-talet att språkstrukturen på bostadsorten under seklets förra hälft var helt avgörande för barnets språk i språkligt blandade äktenskap.⁷ Andelen svenskspråkiga barn var något högre i familjer med svensk mor och svagt stigande med socioekonomisk ställning. Det fanns en viss tendens till en försvagad påverkan från omgivningens språk, medan moderns språk i gengäld fick ökad betydelse.⁸ Den svenska parten verkade rent generellt inte vara svagare än den finska i motsvarande språkliga förhållanden, men eftersom merparten av de språkligt blandade äktenskapen återfanns på finskdominerade orter var ungefär 60 procent av barnen finskregistrerade.⁹

Det är svårt för att inte säga omöjligt att ange explicita förklaringar till de förändringar som skedde under 1970-talet, men en starkt bidragande orsak var sannolikt den ökade kunskapen om att barn kan lära sig flera språk simultant. Föräldrarna har följaktligen i allt högre grad satsat på att barnen ska bli tvåspråkiga i praktiken. Av de intervjuade 30-åringarna eftersträvade nästan alla som levde i ett parförhållande med någon form av tvåspråkighet eller med stark tvåspråkig identitet att barnen skulle bli tvåspråkiga.

Även om det inte är svenska som betonas, utan tvåspråkighet som är målet, innebär familjernas språkliga strategi som regel ett val av svensk dagvård och svensk skola. I statistiken tar detta sig uttryck i att en ökande andel av de tvåspråkiga familjerna registrerar sina barn som svenskspråkiga. År 2011 var andelen svenskregistrerade uppe i nästan två tredjedelar.¹⁰

Samtidigt som den språkliga medvetenheten hos föräldrarna ökat har trycket från näromgivningen avtagit och nästan helt försvunnit. I stället har moderns språk samt den svenskspråkiga förälderns utbildningsnivå fått mera tyngd. Ju högre utbildningsnivån är, desto högre är andelen svenskregistrerade barn.¹¹ Ett tydligt uttryck för att språkförhållandena i näromgivningen har tappat i betydelse är utvecklingen i Helsingfors. År 1980 var endast 37 procent av barnen i åldern 0−4 år i tvåspråkiga familjer svenskregistrerade, men år 1995 var motsvarande andel 63 procent och år 2011 hela 74 procent.

Med tanke på att språkregistreringen sker när barnet är nyfött får språkvalet betraktas mera som ett uttryck för föräldrarnas önskan och intentioner än som en angivelse av barnets faktiska språk. Eftersom språkangivelsen inte heller har några direkta konsekvenser för t.ex. framtida skolval finns det uppenbarligen också andra överväganden som spelar in. Barn registreras olika, även om det knappast finns några objektiva skäl för detta.¹² I närmare en tiondel av alla tvåspråkiga familjer med två barn har barnen således olika språkangivelser och i trebarnsfamiljer gäller motsvarande i nästan en sjättedel av fallen.

Mot bakgrund av den tidigare rädslan för tillbakagång för svenskan i tvåspråkiga familjer skulle föräldrarnas registrering av de nyfödda barnen som svenskspråkiga kunna ses som en förhoppning som senare inte uppfylls. Mot detta talar dock tillströmningen av elever till de svenska grundskolorna. På sätt och vis kan skolspråket betraktas som en ny språkregistrering med tydligare koppling till de faktiska förhållandena. Under de senaste årtiondena har antalet nya elever i svenska skolor överstigit antalet barn med svenskt modersmål med cirka 10 procent, och detta överskott har bibehållits trots att en allt större andel av barnen blivit svenskregistrerade vid födseln. Även om en del av tillskottet till de svenska skolorna säkerligen kommer från formellt finska familjer torde den s.k. överinskrivningen i svenska skolor innebära att den stora merparten av barnen från tvåspråkiga familjer placeras i svensk skola. För Helsingfors del finns uppgifter som bekräftar detta. Av barnen födda omkring år 1990 till föräldrar med olika språk är andelen svenskregistrerade knappt 60 procent. Enligt Lojander-Visapää avsåg trots detta drygt 82 procent av dessa föräldrar att välja svensk skola för barnen.¹³

En konsekvens av de svenska skolornas dragningskraft är att ifall individernas språkgruppstillhörighet definierades utgående från grundskolspråket, skulle man erhålla en något större svenskspråkig befolkning än de officiella uppgifterna nu ger. Om den omedelbara effekten av äktenskap över språkgränsen tidigare var negativ ur svensk synvinkel, har den under de senaste årtiondena definitivt varit positiv.

Det förändrade beteendet i de potentiellt tvåspråkiga familjerna har således haft tydliga effekter på befolkningsnumerären. Dessutom påverkas befolkningens sammansättning i ytterligare ett avseende, nämligen i fråga om den språkliga familjebakgrunden. Alla individer blir ett år äldre varje år, men eftersom personerna är desamma är förändringarna i befolkningens sammansättning i regel en trög process. Även om cirka en tredjedel av alla familjer med ett svenskt inslag utgjordes av formellt tvåspråkiga familjer redan före mitten av förra århundradet, är andelen svenskspråkiga med en formellt tvåspråkig bakgrund bland dem som föddes under 1950-talet ändå mindre än en sjättedel (tabell 11.2). Orsaken till detta är givetvis att det då var bara en minoritet av barnen som blev svenskspråkiga. Andelen personer med tvåspråkig bakgrund steg därefter med cirka fem procentenheter per årtionde, och den uppgår i dagens läge till ungefär 40 procent. Detta gäller för landet som helhet. På finskdominerade orter är andelen avsevärt högre (se nedan).

Som tidigare framgått beror uppgången fram till mitten av 1970-talet huvudsakligen på en ökande parbildning över språkgränsen, medan uppgången under de senare årtiondena är en följd av förändringar inom de potentiellt tvåspråkiga familjerna. Att tvåspråkigheten blivit synligare sedan 1980-talet beror således inte på parbildningen, utan på det språkliga beteendet framför allt i förhållande till barnen. Av den nuvarande svenskspråkiga befolkningen är närmare en tredjedel född före år 1950 och en tredjedel 1980 eller senare. Förändringarna i familjernas sammansättning går således långsamt, men över några årtionden blir de mera kännbara. Effekterna av det förändrade beteendet i de tvåspråkiga familjerna märks givetvis bäst i de yngsta åldersklasserna.

I tabell 11.3 och 11.4 sammanfattas de olika förändringarna med fokus på de yngsta åldersklasserna. Tabellerna bygger på uppgifter för åren 1970 och 2005 från olika datakällor och belyser såväl förändringarna i parbildningen och barnens språkregistrering som konsekvenserna av dessa för de svenskregistrerade barnens språkliga bakgrund. För att illustrera den växande heterogeniteten i befolkningens sammansättning i detta avseende är uppgifterna dessutom uppdelade enligt språkförhållandena i hemkommunen.

Tabell 11.2. Andelen personer med formellt tvåspråkig familjebakgrund bland svenskspråkiga födda 1950–2011.

Födelseår

Andel med tvåspråkig familjebakgrund %

1951–60¹

15

1961–70¹

20

1971–80¹

30

1981–90¹

35

1991–95²

37

1996–00²

40

2001–05²

40

2006–11²

41

¹ Baserat på stickprovsmaterial från Statistikcentralen.

² Opublicerat material från Statistikcentralen.

Eftersom förekomsten av tvåspråkiga äktenskap i hög grad bestäms av näromgivningen var andelen tvåspråkiga familjer såväl 1970 som 2011 starkt beroende av språkförhållandena. Såsom det framgår av den andra kolumnen utgjordes drygt hälften av familjerna med svenskt inslag på de mest finskdominerade orterna år 1970 av tvåspråkiga familjer medan motsvarande på de mest svenskdominerade orterna var under en tiondel. Andelen tvåspråkiga familjer är genomgående högre år 2011, men här bör det observeras att detta inte beror enbart på förändrat beteende, utan också på att språkkriteriet år 2011 var modersmål, vilket resulterar i något högre andel.

Tabell 11.3. Andelen tvåspråkiga familjer av alla familjer med svenskt inslag. Andelen svenskregistrerade barn i de tvåspråkiga familjerna samt andelen barn med tvåspråkig familjebakgrund av alla svenska barn i olika språkliga miljöer 1970 och 2011. Barnen i åldern 0–9 år.

Hemortens språkstruktur. Andelen svenskspråkiga
%

Andelen tvåspråkiga familjer av alla familjer med minst en svensk person
%

Andelen svensk-registrerade barn av alla barn i tvåspråkiga familjer
%

Andelen barn med tvåspråkig bakgrund av alla svenska barn
%

1970¹

–19

51

33

28

20–39

33

41

21

40–59

27

47

17

60–79

20

55

14

80–89

12

73

10

90–100

7

93

7

Totalt

32

41

17

2011²

–19

69

61

64

20–39

51

67

42

40–59

44

62

30

60–79

27

66

21

80–89

19

73

16

90–100

9

84

10

Totalt

46

64

37

¹ Baserat på Palapeli-material från Statistikcentralen.

² Opublicerat totalmaterial från Statistikcentralen.

År 1970 påverkade de lokala språkförhållandena i hög grad språkregistreringen av barnen (se tredje kolumnen). På starkt finskdominerade orter registrerades endast en tredjedel av barnen i tvåspråkiga familjer som svenskspråkiga, medan nästan alla blev svenska på de mest svenskdominerade orterna. En konsekvens av detta var att skillnaderna med avseende på de svenskspråkiga barnens språkliga bakgrund inte blev så dramatiska mellan olika språkliga miljöer (se fjärde kolumnen). På de starkt finskdominerade orterna hade omkring en fjärdedel en tvåspråkig bakgrund, medan motsvarande i svenskdominerade miljöer uppgick till en knapp tiondel.

Utvecklingen efter 1970 har inneburit en fullständig omsvängning i omgivningens betydelse. Den språkliga registreringen av barnen sker numera praktiskt taget oberoende av språkförhållandena, med en svensk andel på över 60 procent oavsett språkmiljö. Uppgifterna omfattar även enspråkigt finska orter samt Åland; om dessa utelämnas minskar skillnaderna ytterligare. Som kontrast till och som en konsekvens av detta har det uppkommit mycket stora skillnader i de svenskregistrerade barnens språkliga familjebakgrund. Medan det fortfarande är en låg andel av barnen som har en tvåspråkig bakgrund på starkt svenskdominerade orter överstiger andelen två tredjedelar i de mest finskdominerade miljöerna.

Tabell 11.4. Fördelning efter hemortens språkstruktur för svenskregistrerade 0–9-åringar 1970 och 2011.

Hemortens språkstruktur. Andelen svenskspråkiga i procent

1970

2011

–19

25

36

20–39

7

15

40–59

19

11

60–79

13

12

80–89

8

13

90–100

27

13

Totalt

100

100

För att ytterligare belysa förändringarna ur ett övergripande perspektiv redovisas i tabell 11.4 de ovan studerade årskullarnas fördelning efter hemortens språkstruktur. År 1970 levde nästan hälften av 0–9-åringarna på orter där andelen svenskspråkiga var minst 60 procent, och en knapp tredjedel på orter där andelen svenskspråkiga var under 40 procent. Även om det inte har skett några dramatiska förskjutningar i befolkningens fördelning totalt sett har det skett en markant förändring för barnen. År 2011 återfanns omkring hälften av de svenskregistrerade barnen på orter där andelen svenskspråkiga inte når upp till 40 procent. Som det framgick av tabell 11.3 är andelen med tvåspråkig familjebakgrund stor bland dessa, och det illustrerar en ökande heterogenitet i den språkliga familjebakgrunden. I tabellerna följer uppdelningen hemortens språkstruktur, men eftersom denna korrelerar med region, ger uppgifterna samtidigt en indikation om ökande heterogenitet mellan de finlandssvenska regionerna.

11.3 Långsiktseffekter av parbildning över språkgränsen

Som sammanställningen i avsnitt 11.2 har visat har de tvåspråkiga familjerna stor betydelse för den finlandssvenska befolkningsutvecklingen. Från att tidigare ha betraktats som ett hot kan de utifrån nuvarande förhållanden snarare ses som en möjlighet. De förklarar i hög grad den svenska befolkningens tillväxt under de senaste åren och dess förutsättningar att växa framöver.¹⁴ Samtidigt innebär den ökade heterogeniteten med avseende på familjebakgrund en utmaning. En viktig aspekt av äktenskapen är också vad som på längre sikt sker med barnen med tvåspråkig bakgrund. Reproducerar de det svenska språket i form av svenskspråkiga barn i följande generation eller är detta första steget i en förfinskningsprocess? Tandefelt (1988) har visat hur äktenskap över språkgränsen har bidragit till att förfinska en stor del av en familj under loppet av ett antal generationer. Frågan är dock om detta fall kan generaliseras till dagens situation med tanke på den markant ändrade inställningen till tvåspråkighet. Hennes studie gällde dessutom Vanda (f.d. Helsinge) där trycket från finskan har varit som allra störst.¹⁵ Det finns nu dataregister som möjliggör mera omfattande uppföljningar över flera generationer.

Med det tillgängliga longitudinella datamaterialet kan man studera tre generationer. För personer födda 1953–1988 finns uppgifter såväl om föräldrarna som om den egna partnern och om eventuella barn. I tabell 11.5 redovisas en enkel analys av andelen personer som har tvåspråkig familjebakgrund och som dels har skaffat barn, dels har registrerat barnet som svenskspråkigt. Som jämförelse redovisas motsvarande andel personer med en enspråkigt svensk familjebakgrund. För enkelhetens skull beaktas endast det förstfödda barnet.

Trots den gynnsamma utvecklingen under de senaste årtiondena är den totala effekten av den språkliga uppblandningen negativ för den svenskspråkiga befolkningen. Av alla personer som har en tvåspråkig bakgrund och som har barn är det nämligen endast drygt 30 procent som reproducerat svenskan. För att erhålla en lite utförligare bild av hur detta resultat har uppkommit finns det skäl att även beakta några av de faktorer som kan förväntas påverka utfallet, nämligen personernas kön, hur de själva är språkligt registrerade samt partnerns språkgrupp.

Tabell 11.5. Andelen personer med svenskregistrerade barn av alla som har barn bland personer födda 1953–1988. Uppdelning enligt kön och språklig familjebakgrund samt eget och partnerns språk. Andel med svenskspråkig partner. Procent.

Partnerns språk

Andel med svensk partner

finska

svenska

totalt

Tvåspråkig
bakgrund,
totalt

Män

13

89

30

23

Kvinnor

18

85

34

24

Totalt

16

87

32

24

Tvåspråkig
bakgrund,
finskspråkig

Män

4

73

12

12

Kvinnor

2

52

7

11

Totalt

3

62

9

11

Tvåspråkig
bakgrund,
svenskspråkig

Män

39

97

64

43

Kvinnor

59

98

76

45

Totalt

50

97

71

44

Enspråkigt
svensk
bakgrund

Män

52

99

84

69

Kvinnor

76

100

94

73

Totalt

63

99

89

71

Det visar sig att för dem som har en tvåspråkig familjebakgrund spelar det egna språket en avgörande roll. Av de svenskregistrerade personerna med tvåspråkig bakgrund har drygt 70 procent reproducerat svenskan, medan motsvarande för de finskregistrerade är mindre än en tiondel. Eftersom endast 37 procent av personerna med tvåspråkig bakgrund är svenskregistrerade ger detta en förklaring till den finska dominansen totalt sett över tre generationer.

Effekten av det egna språket framkommer på två olika sätt, nämligen i fråga om såväl valet av partner som barnens språkregistrering. Av de svenskregistrerade personerna har närmare hälften en svenskspråkig partner (se kolumn 4), medan motsvarande bland de finskregistrerade är endast en dryg tiondel. Det finns dessutom stora olikheter i reproduktion av språket även när man beaktar partnerns språk. Bland de svenskregistrerade ledde en svensk partner nästan genomgående till svenska barn, medan motsvarande bland de finskregistrerade var knappt två tredjedelar. Ifall partnern är finskspråkig är det endast i undantagsfall som de finskspråkiga med formellt tvåspråkig familjebakgrund har reproducerat svenskan. Bland de svenskregistrerade hade hälften svenska barn i motsvarande situation. I viss mån överdrivs antagligen skillnaden i beteende mellan de finsk- och svenskregistrerade personerna av språkförhållandena på hemorten. De finskregistrerade personerna återfinns i mera finskdominerade miljöer än de svenskregistrerade, och även om effekten av omgivningens språk avtagit finns den i viss mån kvar, framför allt i fråga om partnervalet. Det som uppgifterna trots allt på nytt indikerar är att åtminstone före 1980-talet innebar finskregistrerade barn att familjerna var praktiskt taget enspråkigt finska. Svenskregistrerade barn indikerar mera tvåspråkighet, men med klar tyngdpunkt på svenska. Alla som har en (potentiellt) tvåspråkig familjebakgrund kan uppenbarligen inte uppfattas som tvåspråkiga.

Eftersom moderns språk är viktigt för barnens språk, reproducerar finskregistrerade kvinnor svenskan lite mindre än männen, medan det omvända gäller för de svenskregistrerade personerna. Allmänt taget är utfallet i ringa grad beroende av personernas kön.

Det mest intressanta vid en jämförelse mellan svenskregistrerade personer med tvåspråkig bakgrund och svenskspråkiga personer med enspråkig bakgrund är vad som sker i de fall där partnern är finskspråkig. Andelen som reproducerat svenskan är givetvis högre bland dem som har en enspråkig svensk bakgrund, men i jämförelse med dem som har en tvåspråkig bakgrund är skillnaden likväl mindre än 15 procentenheter. Andelarna är 63 respektive 50 procent. Detta kan tolkas som ett tecken på en viss tvåspråkighet, men framför allt på en stark anknytning till svenska bland de svenskregistrerade personerna med tvåspråkig bakgrund. Att skillnaden i reproduktionen totalt sett utan beaktande av partnerns språk är större, 89 jämfört med 71 procent, förklaras av valet av partner. Av personerna med enspråkig bakgrund har 71 procent en svenskspråkig partner, medan motsvarande för personerna med tvåspråkig bakgrund är endast 44 procent. Denna skillnad beror återigen till stor del på befolkningens fördelning med avseende på hemortens språk.

En rimlig konklusion utifrån de tillgängliga uppgifterna är att äktenskap över språkgränsen hittills har haft en negativ effekt på den finlandssvenska befolkningsutvecklingen ur rent demografisk synvinkel. Det ökade intresset för tvåspråkighet under de senaste årtiondena, vilket märks t.ex. i efterfrågan på språkbadsskolor, har likväl förändrat detta. Ifall man tillämpade de andelar som redovisas i tabell 11.5 på dagens situation, där cirka två tredjedelar av barnen är svenskregistrerade, skulle nettot bli praktiskt taget noll. Det är dock tveksamt om det historiska beteendet är tillämpbart på framtiden, med tanke på de förändringar som skett i inställningen till tvåspråkighet och i hur den hanteras. Frågan om den demografiska effekten av parbildning över språkgränsen är dessutom akademisk eftersom ett alternativ utan tvåspråkiga familjer är helt teoretiskt och orealistiskt. Det är avgjort mera relevant att fokusera på befolkningens sammansättning i stället för på storleken.

11.4 Sammanfattning

En slutsats som kan dras är att även om Statistikcentralen tillhandahåller detaljerade uppgifter, är det svårt att entydigt beskriva och analysera fenomen där språket verkligen är av centralt intresse, som t.ex. när språkgrupperna möts inom samma familj. Gränsdragningen mellan språkgrupperna blir av nödtvång diffus. Det som uppgifterna trots allt klart indikerar är att det i många familjer finns ett stort intresse för att ge barnen två språk, och detta framkommer såväl i språkregistreringen som i elevtillströmningen till de svenska skolorna. Denna utveckling står alltså i bjärt kontrast till de negativa strömningar som samtidigt tar sig uttryck bl.a. i motståndet mot den obligatoriska svenskundervisningen i de finska skolorna.

Lite karikerat kan man kanske säga att intresset för svenskan på samma gång utgör ett hot mot språket. Det säger sig självt att i en situation där merparten av de personer som vi kategoriserar som svenskspråkiga har en tvåspråkig bakgrund måste språket, i betydelsen språkfärdigheten, rimligtvis påverkas på ett annat sätt än i en enspråkig population.¹⁶ Utvecklingen har också lett till en avgjort större heterogenitet i den språkliga familjebakgrunden, mellan såväl generationer som regioner.

För att på nytt anknyta till isflaksmetaforen kan konstateras att isflakets kärna fortfarande minskar, men att det omges av ett allt större område av issörja, och det blir allt svårare att ange de exakta gränserna. Frågan är också om man kan hålla ihop hela denna massa, och i vilken mån den påverkas av eventuella framtida språkliga klimatförändringar.

När man diskuterar språkregistreringen i Finland kan man lätt få uppfattningen att registreringen är något som medborgarna gör aktivt och upprepat och som är väsentligt för den språkliga identiteten.¹⁷ Det är därför viktigt att understryka att språkuppgiften finns kontinuerligt för varje individ i befolkningsregistret. De allra flesta har aldrig själva registrerat sitt språk, utan det har gjorts av föräldrarna. Även om man har rätt att när som helst kontrollera och vid behov korrigera en uppgift man uppfattar som felaktig, är det uppenbart att detta sker mycket sällan. Antalet regelrätta korrigeringar eller språkbyten i befolkningsregistret är få. En konsekvens av detta torde vara att uppgifternas tillförlitlighet på sikt kommer att försämras.

Beträffande språkstatistiken framförs ibland att den förutom svenska och finska även borde ha kategorin tvåspråkig. En sådan kategori skulle säkerligen kunna kännas motiverad i enskilda fall, men man bör inse att ifall det redan är problem med en gränsdragning skulle två gränser inte minska problemen. I dagens läge är det dessutom rent tekniskt möjligt att sammanställa en statistik där man definierar barn som tvåspråkiga ifall föräldrarna har olika språk. Den väsentliga frågan man alltid bör ställa sig är vad uppgifterna ska användas till. En enda klassificering kan under inga omständigheter fungera i alla situationer där man har behov av en språklig uppdelning. Språkangivelsen i befolkningsregistret är dessutom endast ett av alla språkval man gör, och det har dessutom mycket liten praktisk betydelse för den enskilda individen. Större konsekvenser har alla de språkval man gör i vardagen där man själv anger och väljer att använda önskat språk, och på detta sätt kan uttrycka sin språkgruppstillhörighet.

Litteratur

Finnäs, Fjalar 1986: Den finlandssvenska befolkningsutvecklingen 1950–1980. En analys av en språkgrupps demografiska utveckling och effekten av blandäktenskap. SSLS 533. Helsingfors.

Finnäs, Fjalar 1996: Elevtillströmningen till svenska grundskolor. Forskningsrapport 30. Vasa: Institutet för finlandssvensk samhällsforskning vid Åbo Akademi.

Finnäs, Fjalar 2000: Tvåspråkiga familjer i statistikens ljus. Forskningsrapport 37. Vasa: Institutet för finlandssvensk samhällsforskning vid Åbo Akademi.

Finnäs, Fjalar 2013: Finlandssvenskarna 2012. En statistisk rapport. Finlandssvensk rapport 45. Helsingfors: Svenska Finlands folkting.

Finnäs, Fjalar & Richard O’Leary 2003: Choosing for the Children. The Affiliation of the Children of Minority-Majority Intermarriages. European Sociological Review 19:5. S. 483–499.

Forsberg, Karl-Erik 1958: Befolkningsuppgifter om finlandssvenskarna. Svenska befolkningsförbundets i Finland publikation 13.

Forsberg, Karl-Erik 1966: Finlands svenskar i 1960 års folkräkning. Svenska befolkningsförbundets i Finland publikation 16.

Forsberg, Karl-Erik 1975: Finlandssvenskarna enligt folkräkningen 1970. Svenska befolkningsförbundets i Finland publikation 17.

Fougstedt, Gunnar 1951: Finlands svenska befolkning åren 1936–45. Bidrag till kännedom om Finlands natur och folk 95:2. Helsingfors: Helsingfors universitet.

Fougstedt, Gunnar & Tor Hartman 1956: Social Factors Affecting the Choice of Language by Children of Finnish-Swedish Mixed Marriages in Finland. Transactions of the Westermarck Society III. S. 34–54.

Herberts, Kjell 1991: Tolv tvåspråkiga familjer. Forskningsrapport 15. Vasa: Institutet för finlandssvensk samhällsforskning vid Åbo Akademi.

Lojander-Visapää, Catharina 2001: Med rätt att välja. Språkval och språkstrategier i språkligt blandade hushåll i Helsingfors. SSLS 630. Helsingfors.

Tandefelt, Marika 1988: Mellan två språk. En fallstudie om språkbevarande och språkbyte i Finland. Acta Universitatis Upsaliensis. Studia Multiethnica Upsaliensia 3.

Noter

1.Finnäs 1986.

2.Palapeli-registren gör det möjligt att till longitudinella individuppgifter koppla motsvarande information om såväl föräldrar som eventuella partner och barn (http://tilastokeskus.fi/tup/mikroaineistot/aineistot_sv).

3.Institutet för finlandssvensk samhällsforskning intervjuade inom ramen för ett projekt – Det gemensamma och det särskiljande – 200 svenskregistrerade 30-åriga personer, med särskild tyngdpunkt på personer med tvåspråkig familjebakgrund.

4.Herberts 1991.

5.Finnäs 2000.

6.Barometern är en årligen återkommande opinionsundersökning, som sedan våren 2002 genomförs bland svenskspråkiga i hela Finland. http://www.samforsk.abo.fi/sv/barometern.

7.Fougstedt 1951.

8.Fougstedt & Hartman 1956.

9.Finnäs 1986.

10.Finnäs 2013.

11.Finnäs & O’Leary 2003.

12.Finnäs 1990.

13.Lojander-Visapää 2001.

14.Finnäs 2013.

15.Tandefelt 1988; kapitel 12 i denna volym.

16.Se kapitel 12 i denna volym.

17.Om språk, identitet och etnicitet, se kapitel 10 i denna volym.

12

Marika Tandefelt

På mer än ett språk

Att ett samhälle är två- eller flerspråkigt betyder inte att samtliga eller ens merparten av invånarna är det. Att invånarna i ett samhälle behärskar flera språk utesluter inte att samhället betraktas som enspråkigt. För varje diskussion om tvåspråkighet (eller flerspråkighet) är det alltså viktigt att förstå att det inte går att dra enkla slutsatser om språkfärdigheter och språkbruk på individnivån om man bara känner till förhållandena på samhällsplanet, eller tvärtom. Man måste varje gång behandla varje nivå – också en mellanliggande gruppnivå – separat. Och man måste bestämma sig för hur man vill definiera tvåspråkigheten (mera om detta i avsnitt 12.1). Finland är t.ex. ett av få officiellt tvåspråkiga länder i världen, men samtidigt ett av de mest språkligt homogena, där över 90 procent av befolkningen har det ena av landets nationalspråk (finska) som modersmål. Svenska som modersmål har ca 5,4 procent (år 2012). Sverige däremot är ett land med ett huvudspråk (svenska), där ca 15 procent av befolkningen (år 2008) har andra språk än svenska som sitt första språk.¹

Oavsett om ett samhälle officiellt betraktar sig som en- eller flerspråkigt, och oavsett vad detta innebär juridiskt och administrativt, så är samexistensen av flera språk i ett samhälle regel, inte undantag. På samma sätt är det vanligare att som individ vara två- eller flerspråkig än att vara enspråkig. Normalfallet globalt sett är alltså en mångspråkig individ i ett mångspråkigt samhälle. Det är också i regel så att den som representerar en språklig minoritet har större anledning att lära sig ett språk till än den som företräder majoriteten vars språk öppnar alla dörrar i samhället.²

Finlandssvenskarna, vars språk är ett av Finlands två nationalspråk, är vad man brukar kalla en de facto-minoritet. Det går alltså att dra paralleller mellan finlandssvenskarna som grupp och andra språkliga minoriteter. Ingen språklig minoritet är dock helt lik någon annan; man måste alltid väga in t.ex. varierande historiska, juridiska och demografiska omständigheter när man komparerar språkgrupper med varandra eller studerar en bestämd språkgrupps utveckling över tid. Man kan lätt konstatera att andelen individer med en finlandssvensk bakgrund som behärskar landets två nationalspråk är hög, men det vore en förenkling att hävda att landets tvåspråkighet endast uppbärs av finlandssvenskarna eller av andra grupper vilkas modersmål inte är finska. Landets två nationalspråk – finska och svenska – kan på individplanet kombineras med varandra, men också med andra språk med längre eller kortare historiska rötter i landet.

Skälen till varför, när och hur en individ tillägnar sig fler språk är oräkneliga. För en forskare, här en skribent, blir det nödvändigt att rikta in sig på vissa frågeställningar och för tillfället utesluta andra. Ställer man generella frågor får man svar som visar på styrkor och svagheter, möjligheter och hot för såväl landets tvåspråkighet som för t.ex. den finlandssvenska minoriteten. Den tvåspråkighet som hyllas i festtal är inte densamma som tvåspråkigheten på vardagens verkstadsgolv, i ett finlandssvenskt klassrum eller vid hemmets köksbord, där olika förutsättningar, förväntningar och attityder spelar in.

Forskning i tvåspråkighet (och flerspråkighet) förekommer inom flera vetenskapsområden: samhällsvetenskapen, beteendevetenskapen och humaniora, särskilt språkvetenskapen, har lämnat bidrag. De frågeställningar som väljs har givetvis ett samband med den vetenskapliga disciplin som forskaren företräder, men några vattentäta skott mellan olika discipliner finns inte. Forskning i tvåspråkighet förutsätter oftast ett mångvetenskapligt grepp.

12.1 Vem är tvåspråkig?

I föreliggande kapitel är fokus på tvåspråkiga individer med – förenklat uttryckt – svenska som ett språk och finska som ett annat.³ Den tvåspråkighet de representerar är vad man brukar kalla naturlig. Individerna har tillägnat sig sina språk i sitt hem eller ett av dem i hemmet och det andra i närmiljön. Betydelsen av den formella undervisningen i skolan är då för många, men inte för alla, främst fördjupande och kompletterande. Här görs alltså en avgränsning genom att kulturell tvåspråkighet utesluts. En tvåspråkighet som har sin grund i formell språkinlärning i skolan och kanske i senare studier är givetvis inte ointressant, men får inte rum här där svenskan som modersmål (eller som ett av två modersmål) behandlas. I detta kapitel anläggs ett språkvetenskapligt – närmast sociolingvistiskt – perspektiv på den finsk-svenska tvåspråkigheten. De empiriska studier som kommer att refereras är samtliga språkvetenskapliga, och det är ofta individen eller särskilda grupper av individer som står i fokus.

Att notera förekomsten av flera språk i ett samhälle är relativt lätt (i varje fall om man inte behöver ta ställning till skillnaden mellan dialekt och språk). Att definiera vad tvåspråkighet är, är däremot svårt. Tvåspråkigheten kan definieras (eller snarare beskrivas) ur minst fyra olika perspektiv som alla kastar ljus över fenomenet.⁴ Samtliga ska kort genomgås här, även om det främst är två av definitionerna (funktion och kompetens) som berör just språkvetenskapen.

Den som växer upp med två språk i sitt hem, eller med ett språk i hemmet och ett annat i den omedelbara närmiljön, kan sägas vara tvåspråkig till sitt ursprung. De båda språken har kommit in i individens liv tidigt med resultatet att de har en möjlighet att utvecklas samtidigt (simultant eller parallellt). Den som inte har denna tidiga närkontakt kommer att möta och utveckla språken efter varandra (konsekutivt). När och hur mötet med språken har skett har betydelse för den färdighetsnivå, och den typ av tvåspråkighet, som individen utvecklar.

Tvåspråkighetens ursprung, dess källa, har ett samband med tvåspråkigheten som identitet. Om tvåspråkigheten definieras utgående från identiteten kan man säga att en individ är tvåspråkig om han eller hon upplever sig tillhöra bägge språkgrupperna och därtill blir likvärdigt accepterad av dem bägge. Uppväxt i en tvåspråkig familj ger dubbla rötter och en möjlighet till dubbel identifikation och acceptans, men den kan givetvis också ge upphov till ett medvetet avståndstagande från någondera gruppen.⁵ En tvåspråkig familjs val av språklig registrering och skolspråk för sina barn har betydelse inte bara för individerna, utan också för finlandssvenskarna som grupp.⁶

Varken när det gäller tvåspråkigheten som ursprung eller som identitet kan vi dra slutsatser om den enskilda individens faktiska användning av sina två språk eller om individens färdighetsnivå i dem. Mellan tvåspråkigheten definierad som funktion (som användningen av två språk) och som kompetens (som färdigheten i två språk) råder emellertid ett starkt samband. Den som använder sina två språk likvärdigt i stor omfattning och i mångahanda situationer kommer med all sannolikhet att uppnå en hög färdighet i bägge. Följdfrågan lyder då: Hur mycket användning, hur hög färdighet ska det handla om för att man ska betraktas (eller betrakta sig själv) som tvåspråkig till sin kompetens?

Det vore givetvis en omöjlighet att begära att den enskilda individen ska använda sina två språk lika mycket eller ens parallellt i samma sammanhang. Det realistiska är att någon arbetsfördelning mellan de två språken uppstår.⁷ Denna arbetsfördelning kan i sin tur leda till att det ena språket utvecklas mer eller i varje fall till att ordförråden på respektive språk inte har samma sammansättning, även om omfattningen kan vara likartad. Om kravet på tvåspråkighet vore en absolut balans mellan höga färdigheter i två språk skulle en mycket liten del av de människor som dagligen använder flera språk kunna definieras som tvåspråkiga.

Obalans mellan färdigheterna i två språk hos en individ är i själva verket den vanligaste formen av tvåspråkighet. Obalansen kan t.ex. gå ut på att individen förstår, talar, läser och skriver problemfritt på ett av sina språk, men ändå gör fel t.ex. i skrift på det andra. Redan att obalansen är så här obetydlig är ovanligt i ett globalt perspektiv. Det förutsätter att individen över huvud taget har mött sina två språk i skrift, dvs. att han eller hon lever i ett samhälle som erbjuder undervisning och där bägge språken är bärare av en skriftlig kultur. Detta är långt ifrån fallet i alla flerspråkiga samhällen i världen. Finland med sin grundlagsstadgade skyldighet för det allmänna (dvs. samhället) att värna om de två nationalspråkens behov är alltså ett samhälle som i princip möjliggör för individerna att utveckla en hög kompetens i landets två språk. Utfallet i verkligheten är förstås varierande. Individernas möjligheter och vilja att utveckla och bevara färdigheten i två språk, och att föra dem vidare till nästa generation, är avgörande.⁸

I dagens Finland finns det många vägar till tvåspråkighet, speciellt om man inte ställer kravet på färdighet i det andra språket alltför högt. Naturlig tvåspråkighet växer fram i tvåspråkiga familjer och i tvåspråkiga miljöer, och kulturell tvåspråkighet kan uppstå genom formell språkundervisning eller genom språkbad.⁹ Det står dock klart att vägarna är mycket olika för de två språkgrupperna när de tillägnar sig varandras språk, och att särskilt den ena av dem, den finlandssvenska, också har att tackla tvåspråkighetens avigsidor. Till denna grupp hör samtidigt individer som har de bästa förutsättningarna att uppnå en mycket hög färdighet i bägge språken.

När man diskuterar fördelar och nackdelar med tvåspråkigheten i olika sammanhang måste man vara noga med vilket perspektiv man just då anlägger på tvåspråkigheten, och man måste försäkra sig om att perspektivet delas av dem man talar med. Gruppen tvåspråkiga blir mindre om man förutsätter att den tvåspråkige har vuxit upp i ett hem där föräldrarna har olika modersmål, och den blir större om man räknar med alla dem som i en tvåspråkig miljö behöver använda två språk dagligen. I ingetdera fallet kan man vara säker på vilken färdighetsnivå (kompetens) som gäller för olika individer på bägge språken. Man vet inte heller vilken språkgrupp som individer som behärskar två språk de facto räknar sig till. Den språkliga registreringen av modersmål ger inte heller något stöd. Ingen kan officiellt registrera sig som tvåspråkig, och den som uppger ett språk som modersmål kan i själva verket behärska ett annat språk bättre.¹⁰

Olika vägar leder fram till tvåspråkighet, och den dubbla kompetens som uppnås behöver inte innebära att färdigheterna i respektive språk är i balans. Det ena språket kan behärskas bättre än det andra av olika skäl. Den tvåspråkiga individen når inte alltid en modersmålsliknande färdighet i sitt andra språk eller så går en tidigare hög färdighet i någotdera språket senare förlorad på grund av brist på användning.

Tvåspråkighet är alltså inget man uppnår en gång för alla; den dubbla kompetensen måste upprätthållas. Språkbalansen och språkklimatet i samhället spelar roll, men det gör också variabler som individens språkbakgrund samt förmodligen också hans eller hennes utbildningsnivå. En undersökning utförd i huvudstadsregionen får illustrera variationen i fråga om individers färdighet i svenska respektive finska (12.2). Den får också åskådliggöra det faktum att vem som är tvåspråkig varierar beroende på vem det är som bedömer saken (12.3). Därefter redovisas ett par undersökningar, dels en om språkförlust bland vuxna, dvs. förlusten av modersmålskompetens i svenska (12.4 och 12.5), dels en om sviktande språkkänsla bland ungdomar som en följd av en begränsad användning av och träning i svenska (12.6).¹¹ Till slut följer ett sammanfattande avsnitt (12.7).

12.2 Tvåspråkigheten som ett kontinuum

Den undersökning som redovisas här lades upp så att informanterna skulle representera ett kontinuum mellan en svenskdominerad tvåspråkighet och en finskdominerad sådan. Kontinuumets mittparti stod då för en tvåspråkighet där ingetdera språket dominerade, utan balans rådde.

Variationen i informanternas tvåspråkighet tänktes hypotetiskt bero på två oberoende variabler, dels på informanternas språkliga bakgrund och nuläge (hemmet i barndomen och i dag), dels på deras utbildningsnivå (högre akademisk examen eller endast obligatorisk skolgång). Dessa variabler valdes som en följd av tidigare kunskap om Helsingfors som tvåspråkig miljö.¹²

Informanterna valdes så att några var uppvuxna i tvåspråkiga hem, andra var uppvuxna på svenska, men gifta (samboende) över språkgränsen, och en del hade en genomgående svensk hemmiljö både som barn och som vuxna.¹³ Därmed var kravet på en varierande språklig bakgrund uppfyllt. Olikheter i utbildningsnivå skapades så att det bland informanter med samma språkliga bakgrund fanns både hög- och lågutbildade personer.

I undersökningen mättes språkfärdigheten i såväl svenska som finska på samma sätt i syfte att bedöma förhållandet mellan språken för enskilda individer och grupper av individer. Fokus låg alltså på kompetensen, inte på funktionen. Informanternas färdighet i bägge språken testades såväl muntligt som skriftligt, och de intervjuades på bägge språken. Färdigheten i finska jämfördes med en grupp finskspråkiga jämförelsepersoners testresultat. Färdigheten i svenska på modersmålsnivå representerades av informanter med en språklig bakgrund som innebar både uppväxt och vuxenliv på svenska. Samtliga informanters finska talprov bedömdes av finskspråkiga lyssnare och deras svenska talprov av svenskspråkiga (finlandssvenska) lyssnare. Sammanlagt utfördes elva olika mätningar som fördelade sig på undersökningens forskarsynvinkel, lyssnarsynvinkel och informantsynvinkel. Dessa tre perspektiv jämförs här med varandra (12.3).¹⁴

12.3 Tre perspektiv på tvåspråkighet

I fråga om språklig bakgrund och utbildningsnivå representerade informanterna alltså ett tänkbart kontinuum mellan svenskdominerad tvåspråkighet över balanserad sådan till finskdominerad tvåspråkighet. Hypotetiskt kunde man därför vänta sig att informanternas prestationer skulle placera dem något så när jämnt fördelade över hela skalan. I verkligheten ser fördelningen dock annorlunda ut.

Figur 12.1. Svenskdominerad, balanserad och finskdominerad tvåspråkighet i enlighet med informanternas självskattning, lyssnares bedömning och forskarens testapparat.

Av figur 12.1 framgår att bedömningen av informanternas tvåspråkighet som svenskdominerad, balanserad eller finskdominerad varierar beroende på om det är informanterna själva som uppskattar, grupper av lyssnare som bedömer eller forskaren som mäter och analyserar. Den generella bilden av tvåspråkigheten i huvudstadsregionen som ett kontinuum kan sägas bestå, men fördelningen mellan de tre tänkta typerna av tvåspråkighet ser olika ut beroende på vem det är som bedömer. Också de tre språkvetenskapliga infallsvinklarna (forskarperspektiven 1, 2 och 3) skiljer sig inbördes från varandra, och vi ska börja resonemanget där.

Om vi anser att ett lyckat resultat innebär att många informanter uppnår en balanserad färdighet i bägge språken är resultatet av forskarperspektiv 3 så att säga bäst.¹⁵ Nästan alla (91 %) informanter har ett idiomatiskt vardagligt ordförråd som tyder på att de har plockat upp sina två språk tidigt i en naturlig kontext. Resultatet kan ses som förväntat bland informanter i den tvåspråkiga, men finskdominerade, huvudstadsregionen där mötet med det andra språket sällan kräver någon medveten insats.

Figur 12.1 bygger på individdata. Kompletterar man den och ser på resultaten per informantgrupp så avslöjas en viss skillnad som förklaras av informanternas språkliga bakgrund, men inte av deras utbildningsnivå. Om gruppens språkliga bakgrund är tvåspråkig, dvs. om finskan har kommit in tidigt i barndomshemmet och fortfarande finns i hemmiljön, är de talspråkliga verben fler på finska än på svenska. Det motsatta är fallet i de grupper som har en (finlands)svensk bakgrund och som fortfarande har en enspråkigt svensk närmiljö. Då är repertoaren av talspråkliga verb i stället större på svenska. Vilketdera språket som har dominerat som familjens hemspråk framgår alltså klart.

Förekomsten av talspråkliga verb var ett sätt att komma åt informanternas ordförråd på respektive språk och variationen i dem. Några standardmätningar av lexikal variation användes också, men då de kräver ett stort antal löpord kunde resultatet endast beräknas på gruppnivå. Också dessa mätningar stöder det resultat som framgår av det tredje forskarperspektivet i figur 12.1. Det stora flertalet informanter uttrycker sig lika väl på bägge språken; de få som inte gör det har en större variation (och kanske ledighet) på finska.

Också forskarperspektiv 2 bygger på analys av det muntliga materialet. Det handlar här om ett sätt att mäta hur ledigt och fritt informanterna på svenska respektive finska återberättar en stumfilmsepisod de har sett.¹⁶ Av figur 12.1 framgår att det är något färre informanter som berättar med precis samma flyt på sina respektive språk. Andelen balanserat tvåspråkiga är alltså lägre, men fortfarande står den för lite mer än tre fjärdedelar (78 %). Andelen informanter som berättar mer löpande på det ena språket än på det andra är ungefär densamma oavsett om det handlar om svenska (9 %) eller finska (13 %). Även här blir det allmänna intrycket att informanterna muntligen behärskar sina två språk väl.

Forskarperspektiv 1 bygger på ett skriftligt test, och här är skillnaderna mellan informanterna lite större. Nästan 60 procent klarar av att fylla i luckor i en svensk, respektive finsk, text.¹⁷ Går man djupare in i materialet kan man ana sig till att det främst är informanter med högre utbildning, och därför med yrken som innebär arbete med texter, som har lättare för uppgiften än andra.

Kompletterar man individdata i figur 12.1 med resultat på gruppnivå är det inte oväntat den grupp där informanterna har låg utbildning och en starkt finskdominerad bakgrund som klarar det skriftliga testet sämst. Högre utbildning ger förstås mer träning i att hantera skriftspråk både receptivt och produktivt. Ca en femtedel (21 %) av informanterna har något svårare att fylla i uteslutna ord i en svensk respektive en finsk text. Resultatet av den här mätningen ska ändå tolkas som gott. En tvåspråkighet som inkluderar skriftspråksbehärskning i bägge språken är nämligen i en klass för sig.¹⁸

Lyssnartestet står för omgivningens reaktion på informanternas prestationer när de talar respektive språk. Lyssnarnas uppgift var att bestämma med vilken sannolikhet talarna på bandet de hörde talade sitt modersmål eller inte. I detta test blev effekten av den oberoende variabeln utbildningsnivå tydlig. Man kan uttrycka det så att lyssnarna lyssnade till och bedömde olika sociolekter.

Det visade sig nämligen att säkerheten i bedömningen i såväl den svenskspråkiga som den finskspråkiga lyssnargruppen var beroende av den talandes sociala bakgrund. De svenskspråkiga lyssnarna identifierade högutbildade talare som modersmålstalande på svenska, medan de finskspråkiga lyssnarna i stället uppfattade lågutbildade talare som modersmålstalande på finska. Lågutbildade som talade svenska med vissa för helsingforssvenskan utmärkande (t.ex. mellannyländska dialektala) talspråksdrag var svåra att bedöma för de svenskspråkiga lyssnarna. De finskspråkiga lyssnarna hade i stället problem med att bedöma högutbildade talare som talade finska med ett mycket vårdat uttal. Dessa uppfattades som icke-modersmålstalande, dvs. som finlandssvenskar, av sina lyssnare. I själva verket var fördelningen av låg- och högutbildade förstås identisk på testbanden på bägge språken. Och lyssnargrupperna var också sammansatta så att de skulle ha social bredd.¹⁹

Båda lyssnargrupperna byggde alltså på en omedveten uppfattning om vem den stereotype modersmålstalaren är på respektive språk. Informanterna hade ju som nämnts en varierande svenskspråkig bakgrund. Ju mer svensk bakgrund talaren hade, desto lättare identifierades han eller hon som modersmålstalande av de svenska lyssnarna. I den finska delen av lyssnartestet spelade den språkliga bakgrunden mindre roll; också talare med en tvåspråkig och rentav helt svensk bakgrund kunde uppfattas som modersmålstalande på finska.

När lyssnarna tog ställning till de talprov de hörde, visade de var den så att säga hörbara gränsen mellan de olika språkgrupperna går. De svarade på en fråga som kunde formuleras: Vem låter som vi? De finska lyssnarna fällde då ett omdöme som liknar resultaten av motsvarande undersökningar bland majoritetsspråkstalare i andra länder. Det är nämligen i regel den lågutbildade manlige talaren som upplevs som en typisk företrädare för språket.²⁰

De finlandssvenska lyssnarna bedömde däremot de svenska talproven ur ett annat perspektiv – minoritetens. För den finlandssvenska minoriteten är det svenska språket det centrala, sammanhållande kulturdraget, och som sådant fungerar det som en stark symbol för gruppen. Gränsdragningen mellan ”vi” och ”dom” blir därför en annan. I den miljö där testet utfördes tolkades uppenbarligen ett skriftspråksnära standardtalspråk, utan inslag av dialekt eller slang, som modersmålsliknande kompetens på svenska. Man kan också säga att kraven på ett ”gott och korrekt språk” är strängare inom minoriteten än inom majoriteten, som lättare accepterar social och geografisk variation, och som tydligen också godkänner brytning åtminstone i någon utsträckning. Majoriteten har så att säga råd att vara tolerant, medan minoriteten behöver se om sitt hus.

Informanternas självskattade bedömning av sin egen språkfärdighet avviker från såväl lyssnar- som forskarperspektivet. Det är endast en dryg femtedel (23 %) som säger att de behärskar bägge språken lika bra. Närmare hälften (45 %) anser att de behärskar svenska bättre än finska och ca en tredjedel (32 %) säger att deras finska språkfärdighet är starkare än den svenska.

En enkel förklaring till att det är relativt få som säger sig vara balanserat tvåspråkiga är att många i praktiken tvåspråkiga personer ändå väljer ett språk som tecken på vilken språkgrupp de identifierar sig med. En annan förklaring är att mången tvekar att kalla sig tvåspråkig eftersom detta anses kräva en mycket hög kompetens – närmast felfrihet – i bägge språken. Av intervjuerna framgår att informanterna ibland har på känn att balansen mellan deras två språk har förskjutits, närmast så att svenskan inte längre är lika stark som förr (se 12.5).

Att närmare hälften av informanterna anser att svenska är deras starkare språk är lätt att förstå. Största delen av informanterna har ju de facto haft svenska som sitt hemspråk i barndomen även om en del av dem sedermera har bildat familj med en finskspråkig partner. Skolspråket spelar förmodligen också roll. Informanter med en svensk bakgrund har i regel gått i skola på svenska. Grunden till den svenska språkfärdigheten har lagts tidigt, och språket har därför fått emotionell status som modersmål och behållit sin status oavsett privata och professionella kontakter med finskan och oavsett vilken kompetens som senare har uppnåtts i detta språk. Valet av svenska som det språk man behärskar bäst är alltså inte alltid ett uttryck för en faktisk starkare kompetens, utan för andra kopplingar man har till språket och språkgruppen. Man kan alltså ha ett språk som sitt modersmål, men behärska ett annat språk bättre och använda det mer.²¹

Betraktar man informanternas självskattning gruppvis ser man att det främst är informanter med lägre utbildning i kombination med en tvåspråkig eller svenskspråkig bakgrund som tenderar att välja finska som sitt starkare språk. Högre utbildade informanter med en tvåspråkig bakgrund tycks däremot välja att betrakta sig som två- eller finskspråkiga. Utbildningsnivån – som ett uttryck för social position – spelar alltså roll.

Hur man väljer att positionera sig på kontinuumet mellan en svensk- och en finskdominerad tvåspråkighet har alltså samband såväl med barndomens och vuxenlivets språkmiljö som med den utbildningsnivå man representerar. Om detta är typiskt för huvudstadsregionen eller om samma mönster kan finnas också i andra miljöer är en fråga som här inte kan besvaras, även om den vore värd att ställa.

Skillnaden mellan de tre perspektiv som figur 12.1 visar upp är tydlig, men det är också viktigt att förstå att inget perspektiv är mer rättvisande än de andra. Tvåspråkigheten upplevs på olika sätt beroende på om man ser den inifrån eller utifrån. Informanterna förhåller sig till sin dubbla språkkompetens utgående från sina erfarenheter och sin känsla av hemvist i en språkgrupp eller två. Deras självskattning är strängare än andra mätningar. Hur informanterna blir uppfattade av sin omgivning då de talar svenska eller finska kan de inte påverka, men intressant nog är lyssnarnas uppfattning om dem som talare av respektive språk mer accepterande än deras egen. Många informanter är faktiskt modersmålskompetenta på sina två språk då de bedöms av andra. Forskarperspektivet, här demonstrerat på tre olika sätt, visar också att informanternas färdighet i de två språken ofta är jämn. Man kan säga att informanterna presterar mer balanserat – idiomatiskt, varierat och flytande – på bägge språken än de själva och lyssnarna kanske tror. De mätningar av den skriftliga kompetensen som gjordes visar att många av informanterna också har ett gott språköra då det gäller språken i skrift.

Den slutsats som kan dras av forskarperspektiven, självskattningen och lyssnarbedömningen är att åtminstone huvudstadsregionen är en språkmiljö som ger gott utrymme för utvecklingen av en balanserad tvåspråkighet. Detta är i sig ett positivt resultat, inte minst ur samhällets perspektiv. I nästa avsnitt behandlas medaljens baksida, dvs. när tvåspråkigheten inte innebär en vinst i form av två mer eller mindre lika starka språk, utan leder till förlust av färdighet i det ena av språken, oftast minoritetsspråket.

12.4 Språkförlust

Tvåspråkigheten i sig är alltid ett neutralt fenomen. Det är vad vi väljer att göra med den som kan ge vinst eller förlust. En hög färdighet i två språk är en vinst såväl för språkbrukaren själv som för det tvåspråkiga samhälle som hon eller han verkar i. När det ena av språkbrukarens två språk glöms bort på grund av brist på användning innebär detta en förlust. Då har en möjlighet som kunde ha utnyttjats nästan gratis inte tagits till vara.

Med språkförlust kan avses dels att färdigheten i ett språk försvinner totalt, dels att färdighetsnivån sjunker. Det finns ett samband mellan språkbyte och språkförlust, och det kan vara bra att här inleda med en generell beskrivning av bägge fenomenen. I avsnitt 12.5 återkopplas till den undersökning som har skildrats ovan; i avsnitt 12.6 redogörs för ytterligare en undersökning utförd bland unga vuxna i tre olika tvåspråkiga miljöer.

Enkelt uttryckt innebär ett språkbyte att det språk som har en svagare position i miljön väljs bort genom att det inte ges i arv till nästa generation. Här syns effekten på språket närmast som ett skifte mellan en tvåspråkig och en efterföljande enspråkig generation. I Finland har bytet av språk gått åt bägge hållen – från finska till svenska och från svenska till finska – och så är fortsättningsvis fallet, men sedan drygt 50 år går bytet ändå i regel från svenska till finska närmast som en mer eller mindre mekanisk följd av dominansförhållandena i en tvåspråkig miljö. Språkbytesprocesser pågår i de flesta flerspråkiga samhällen och orsakerna är rätt välkända, samtidigt som de alltid är starkt bundna till föreliggande samhällen och till språkgruppskaraktäristika.²²

Språkbytet kan föregås av tecken på språkförlust hos en äldre fortfarande tvåspråkig generation. Då innebär språkförlusten en avtagande färdighet i ett språk som tidigare varit på modersmåls- eller modersmålsliknande nivå. Förlusten kan också innebära att följande generation inte längre lär sig och utvecklar språket till en färdighet på en så hög nivå. Språkförlust står alltså både för en förlorad och för en aldrig uppnådd modersmålsfärdighet i ett språk.

Det finns ett starkt samband mellan användningen av ett språk och den uppnådda färdighetsnivån. Att funktion och kompetens växelverkar märks speciellt tydligt då man undersöker förekomsten av språkförlust hos enskilda individer. Språkförlusten kan beskrivas som en process som startar med en tilltagande osäkerhet i det språk som används minst, och den avslutas när ingen färdighet i språket längre existerar. Individen själv kan uppleva att hans eller hennes språk ”har rostat” när det rätta uttrycket inte infinner sig automatiskt, när svårare konstruktioner måste överges till förmån för lättare, när språkväxling till det starkare språket sker för att samtalsämnet byts eller när det känns enklare att tigande följa med ett samtal än att tala och vara delaktig.²³

Tecken på språkförlust kan finnas på samtliga språkliga nivåer, men det är troligt att ordförrådet, och därmed möjligheten till precision och stilistisk variation, drabbas först.²⁴ Det är också luckor i ordförrådet som talaren själv bäst kan uppmärksamma. Taltempot kan sjunka samt längre och fler pauser förekomma för att möjliggöra mer talplanering. Även en lyssnare kan notera att talaren inte förefaller behärska språket. (Lyssnartestet byggde bl.a. på detta.) Talaren kan ha en känsla av att endast det som språket räcker till för blir sagt och att mycket därigenom förblir osagt. Under språkförlustprocessen sker en avveckling av språket som på många sätt är spegelbilden till en språkinlärningsprocess.

Den språkförlust som kan pågå bland tvåspråkiga individer sker ofta i språkgruppens periferi. Det kan t.ex. handla om talare med rötter i minoritetsgruppen som delvis eller helt lever i majoritetssamhället. Effekten når också minoritetens (mer) enspråkiga centrum. Drag i språket som beror på majoritetsspråkspåverkan eller som är novationer till följd av bristande språkbehärskning, plockas upp och tas i bruk av minoritetsspråkstalare som inte har (lika mycket) kontakt med majoritetsspråket och som därför inte själva är potentiella språkförlorare.²⁵ Denna påverkan bidrar till den språkförändring som alltid pågår i varje levande språk, men dess konsekvenser kan på sikt bli olyckliga för minoritetsspråket. Om tvåspråkigheten, och den i någon utsträckning förekommande språkförlusten, leder till en så kraftig förändring att minoritetsspråket inte längre förstås av enspråkiga språkbrukare blir språket obrukbart som kommunikationsmedel utanför det tvåspråkiga samhället. En följd av detta blir att språkets nyttovärde – och därmed motivet att lära sig språket och bevara det – går förlorat.

Språkförlust kan givetvis tänkas förekomma också hos enstaka majoritetsspråkstalare som av olika anledningar lever i en miljö som lokalt domineras av minoritetsspråket. Så länge kontakten med majoritetsspråket ändå kan upprätthållas åtminstone passivt (t.ex. genom massmedierna) är det svårt att föreställa sig att förlusten av ett majoritetsspråk skulle vara irreversibel. Majoritetsspråket är ändå storsamhällets språk, och att bryta all kontakt med detta förutsätter en medveten isolering.

Det är också här som den väsentliga skillnaden ligger mellan ett minoritets- och ett majoritetsspråks livsvillkor. Majoritetsspråket finns tillgängligt i alla former överallt; det är både hör- och synbart, utan att man behöver söka upp det. Också i en miljö där minoritetsspråket lokalt dominerar finns majoritetsspråket i sammanhang där individen rör sig som kund, klient eller patient (t.ex. i broschyrer, manualer, bruksanvisningar, varudeklarationer, annonser, direktreklam, tv- och radioprogram samt på kvitton, blanketter, biljetter). I en miljö där minoritetsspråket inte förekommer alls, eller där endast ett fåtal företräder språket, kommer all kommunikation med andra att ske på majoritetsspråket och upprätthållandet av färdigheten i minoritetsspråket blir beroende av individens egen motivation och aktivitet. När en minoritet, som t.ex. den finlandssvenska, skyddar sina s.k. svenska rum är motiveringen att det behövs platser där minoritetsspråket är en självklarhet, platser där inget språkval behöver ske.²⁶

12.5 Språkförlorare

För att vi ska kunna tala om språkförlust krävs att en individs färdighet i ett språk – i detta fall svenska som minoritetsspråk i informanternas miljö – ska stå på en lägre nivå än modersmålsnivån. Att entydigt fastslå vilken den nivån är går inte. Också modersmålstalares färdighet i språket varierar. Därför användes de resultat som de mest svenskspråkiga informanterna uppnådde i sina test som jämförelse. För att kunna slå fast om det fanns informanter vars svenska språkfärdighet tydligt låg under de övriga informanternas kompetensnivå studerades varje informants prestationer i detalj. I bedömningen ingick resultatet av det svenska lyssnartestet och sådana språkvetenskapliga mätningar vars resultat kunde beläggas på individnivå. Sex mätpunkter kunde användas för att fastslå om en enskild informant nådde modersmålsnivå i svenska eller inte.²⁷

Sammanlagt 17 informanter (av 33) presterade under modersmålsnivå på svenska i ett eller flera fall. Detta utgör hälften av alla informanter som ingick i undersökningen. Av dessa har åtta underpresterat i endast en mätning och fem i två mätningar, vilket kanske inte är så mycket och kan förklaras som en tillfällighet. Men en av informanterna nådde inte modersmålsnivå i fem av mätningarna, en annan gick under nivån i fyra fall och ytterligare två klarade endast tre av totalt sex mätningar. Åtminstone dessa fyra kan sägas vara språkförlorare, och det kan vara värt att se något närmare på dem.

Den informant som misslyckades i fyra mätningar är en kvinna uppvuxen i ett tvåspråkigt hem och gift med en finskspråkig man. Trots svenskspråkig skolgång är det klart att finska är det språk hon behärskar bäst. Så anser hon också själv, och hon svarar på följande sätt på en intervjufråga huruvida hennes svenska språk har rostat: […] de tycker jag nog … -minstone så att ha ja glömt nog mycke att de ha blivit mycke nog svårare att tala svenska. Den informant som misslyckades i fem mätningar är en man som också han har gått i svensk skola och har en lägre utbildning. Under intervjun säger han så här: int kund’ man tala svenska knappast alls när man börja skolan. Han går också konsekvent över till finska så snart intervjun och testerna är över. Den svenska språktröskeln har blivit för hög för honom. De två informanter som har misslyckats i hälften av alla mätningar är bägge män med låg utbildningsnivå, tvåspråkig miljö i barndomen och i sitt vuxenliv.

Det är alltså några lågutbildade informanter med en tvåspråkig bakgrund och ett tvåspråkigt eller finskdominerat vuxenliv som har sådana brister i sin svenska språkfärdighet som tyder på språkförlust. Man kan fråga sig om informanterna någonsin har haft möjlighet att utveckla sin färdighet i svenska fullt ut, dvs. om grunden till språket alls har lagts i deras barndomshem eller om den har lagts så illa att inte ens skolgång på svenska har kunnat kompensera för bristerna. Informanter med samma tvåspråkiga utgångspunkt i barndomen och i samma nuläge, men med en högre utbildning, har däremot uppnått en starkare färdighet i svenska. Deras tvåspråkighet behöver inte vara balanserad, men deras färdighet i svenska kan mäta sig med mer svenskspråkiga informanters. Högre utbildning, eventuellt också föräldrar med högre utbildning, tycks innebära en möjlighet till satsning på färdighet i bägge språken, och denna färdighet bär informanterna med sig som vuxna.

En låg utbildningsnivå tycks ändå kunna kompenseras av en uppväxt i ett enspråkigt svenskt hem, även om informanten som vuxen är gift (eller samboende) över språkgränsen. Grunden till färdigheten i svenska (det enda språket i barndomshemmet) har då uppenbarligen lagts så stadigt att den inte längre påverkas negativt av vuxenlivets starka inslag av finska (det oftast dominerande språket i hemmet som vuxen). Både utbildningsnivån och den språkliga bakgrunden spelar alltså in, men uppenbarligen måste de samverka för att leda till språkförlust. Det förefaller med andra ord som om hög utbildning kompenserar för en finskdominerad bakgrund och svenskdominerad bakgrund kompenserar för en låg utbildning. Såväl språkförlusten som dess motsats, den högkvalificerade och balanserade tvåspråkigheten, är i högsta grad sociala fenomen.

12.6 Sviktande språkkänsla

I detta avsnitt presenteras resultaten av en undersökning bland ungdomar på olika håll i Svenskfinland.²⁸ I undersökningen, som utfördes i slutet av 1990-talet, studerades unga vuxnas tvåspråkighet, och syftet var att utreda förekomsten av en sviktande språkkänsla, ett språk i gungning med andra ord. Anledningen till att undersökningen kom till stånd var att många modersmålslärare, språkvårdare, lärar- och journalistutbildare m.fl. professionella språkbrukare samfällt tyckte sig kunna konstatera att nivån på unga finlandssvenskars svenska språk höll på att sjunka. Det handlade inte längre enbart om sedvanliga grammatiska missar, stilbrott eller finlandismer i ungdomarnas texter, utan om en tilltagande osäkerhet som ledde till osäkra, halvdana konstruktioner. Man förstod vid läsningen vilket uttryck skribenten hade famlat efter, men aldrig nått helt fram till.

I detta samband uppstod en diskussion, att utnyttja sig av, att befoga personer, saken framlyftes starkt, känslorna kan dock antyda på andra saker är autentiska exempel ur en samling studenttexter. Journalister som skriver det pågående världskriget brådskade arbetet, språkdebatten har blomstrat till, ogenerat utstrida en maktkamp, inom detta hus ramar har kanske haft bråttom, men då exempel av det här slaget blev (och blir) fler och fler i studenters arbeten och i tidningstexter börjar man undra vad som är på gång. Osäkerhet av detta slag är nämligen ett av tecknen på en pågående språkförlust.

Undersökningens unga informanter var alla förstaårsstuderande och representerade tre olika finlandssvenska akademiska miljöer (Vasa, Åbo och Helsingfors). Ett jämförelsematerial med matchande studerande samlades in i tre akademiska miljöer (Umeå, Uppsala och Göteborg) i Sverige. Alla hade alltså samma utbildningsbakgrund, dvs. studentexamen i Finland och motsvarande examen i Sverige. För att skapa bredd i materialet valdes informanterna i bägge länderna dessutom så att de representerade fyra olika studieinriktningar (pedagogik, historia, ekonomi och juridik). De finlandssvenska informanterna befann sig alltså i tvåspråkiga miljöer med ett varierande starkt inslag av finska (svagare i Österbotten och starkare i södra Finland). De sverigesvenska ungdomarna däremot befann sig i miljöer där användningen av svenska var självfallen. Skulle de olika språkmiljöerna ha effekt på ungdomarnas språkkänsla? Och vad avses med språkkänsla?

Språkkänsla kan beskrivas som en omedveten kunskap som byggs upp genom användning av språket.²⁹ Språkbrukaren måste helt enkelt konfronteras med språket för att kunna skaffa sig det erfarenhetsmaterial som behövs. Det handlar om att använda språket själv, men också i mycket hög grad om att möta språket som det talas och skrivs av andra. Det är med hjälp av språkkänslan – erfarenheten av språket i receptivt och produktivt bruk – som språkbrukaren omedvetet vet hur man brukar säga, dvs. vad som är ett idiomatiskt uttryckssätt.

Språkbrukarens ordförråd är inte en lista av ord som han eller hon kombinerar enligt grammatikens regler eller eget förgottfinnande. Förrådet består också av färdiga ordkombinationer, ett slags lexikaliska block eller fasta fraser. Den som väljer fel kan antingen (ännu) inte språket eller, tvärtom, kan det tillräckligt väl för att leka med det. Det finns alltså ord som tenderar att uppträda tillsammans oftare än man med ledning av slumpen skulle ha anledning att förvänta sig. Medan man tillägnar sig språket (eller lär sig ett nytt språk) snappar man upp mer eller mindre fasta uttryck (kollokationer och idiom) av detta slag.³⁰

För att kunna undersöka många informanter, därtill i två länder, valdes testformer som var lätta att administrera.³¹ Informanterna gjorde två test: ett idiomtest och ett lucktest (cloze test). Med det förra mättes informantens behärskning av idiomatiska svenska uttryckssätt, med det senare förmågan att förstå en text som en helhet.³² Resultaten av testen korrelerade starkt med varandra, vilket inte var förvånande. Testen mäter ju liknande aspekter av språkfärdigheten. Vidare konstruerades ett språkindex utgående från i vilken utsträckning svenska och/eller finska användes i ett antal sammanhang. Informanterna fick också själva skatta sin färdighet i de två språken på en femgradig skala. Språkindexet användes för att dela in informanterna i fyra grupper utgående från hur mycket eller litet svenska de använde i medeltal.³³

Som väntat var det en tydlig skillnad mellan språkanvändningen i Österbotten (Vasa) och södra Finland (Åbo och Helsingfors). Av österbottningarna (68 personer) använde 84 procent svenska eller mest svenska medan 60 procent av sydfinlandssvenskarna (113 personer) använde ett annat språk (i praktiken finska) lika mycket eller mer än svenska. Bara 3 procent av informanterna i södra Finland uppgav att de bara använde svenska i de fem olika sammanhang som efterfrågades.

Med ledning av bakgrundsformuläret kunde informanterna också delas upp i enspråkiga respektive tvåspråkiga i Österbotten och södra Finland. När de sammanlagt fyra informantgrupperna rangordnades utgående från vilken grupp som använde svenska mest blev ordningsföljden denna: svenskspråkiga i Österbotten, tvåspråkiga i Österbotten, svenskspråkiga i södra Finland och tvåspråkiga i södra Finland. Undersökningens tvåspråkiga österbottningar använde alltså svenska oftare än de svenskspråkiga i södra Finland. Och kvinnorna använde svenska oftare än männen i samma region.

Att de studerandes språkmiljöer var olika i norr och i söder var tydligt. Vilken betydelse detta hade för informanternas testprestationer ska nu diskuteras. Av figur 12.2 framgår att skillnaden mellan sydfinlandssvenskarnas och österbottningarnas testresultat var signifikant för idiomtestet, men inte för lucktestet. (Detta gällde för flera andra jämförelser också; idiomtestet gav tydligare utslag.) Detta innebär att skillnaden mellan de båda undersökta grupperna i idiomtestet är så tydlig att den inte torde bero på slumpen, utan med hög sannolikhet återspeglar en verklig skillnad mellan sydfinlandssvenskar och österbottningar. Skillnaden i lucktestet är däremot så liten att den observerade skillnaden mycket väl kan vara bara slumpmässig.

Som framgår av figur 12.2 hade de österbottniska informanterna flera rätt då det var fråga om att känna igen och fylla i idiomatiska uttryck, medan de två grupperna uppnådde ungefär lika många procent rätt i lucktestet.³⁴ Av figuren framgår också att ingendera gruppen klarade 100 procent av testuppgifterna.

Figur 12.2. Testresultat för sydfinlandssvenskar respektive österbottningar.

Figur 12.3. De finlandssvenska informanternas testresultat enligt språkindex.

Då man frånser vilken region informanterna representerar och i stället ser på indelningen av dem i fyra grupper utgående från språkindexet, dvs. mängden användning av svenska i medeltal, ser resultatet ut som i figur 12.3.

Skillnaden mellan grupperna är signifikant på högsta nivån för idiomtestet, på näst högsta för lucktestet. Det spelade alltså en påtaglig roll för resultaten i hur hög grad informanten använde svenska i sitt dagliga liv: med familj och släkt, bland vänner och i umgänge, på arbetet, i samband med hobbyer och vid läsning. Detta är ju inte förvånande, men ändå värt att understryka. Betydelsen av det som är mer eller mindre självklart tenderar ju ibland att glömmas bort.

Informanterna ombads uppge om de hade ett eller två modersmål. Utgående från deras egna uppgifter delades de upp i två grupper: enspråkigt svenska och tvåspråkiga (svenska och finska). Valet mellan att kalla sig svenskspråkig eller tvåspråkig handlar mindre om den dagliga användningen av ett eller två språk och mer om språklig identitet och hemspråksförhållanden. Figurerna 12.3 och 12.4 ger alltså inte uttryck för exakt samma sak även om språkanvändningen också påverkar informanternas språkliga identifikation.

Också denna gång var det idiomtestet som gav ett signifikant resultat, medan lucktestet inte gjorde det. De informanter som hade angett att de har svenska som modersmål klarade idiomtestet bättre än de som hade sagt sig vara tvåspråkiga. Det förhåller sig kanske så att de svenskspråkiga informanterna har vuxit upp med svenska som enda hemspråk, medan de tvåspråkiga har haft två hemspråk eller bara ett, troligen då finska.

Figur 12.4. Testresultat för enspråkigt svenska och tvåspråkiga finlandssvenskar enligt självskattning.

Figur 12.5. Testresultat för de finlandssvenska och de sverigesvenska informanterna.

Sverigesvenska studerande togs med i undersökningen för att möjliggöra en jämförelse mellan ungdomar i en enspråkig majoritetsmiljö med ungdomar i en minoritetsmiljö med varierande inslag av ett majoritetsspråk. De sverigesvenska ungdomarna fick utgöra ”normen” som de finlandssvenska ungdomarnas resultat skulle stämmas av mot. Om endast finlandssvenska förstaårsstuderande hade testats hade man inte heller kunnat vara helt säker på testens svårighetsgrad, dvs. på deras lämplighet. De sverigesvenska jämförelsepersonernas deltagande i undersökningen bidrog således också till att testa testen, så att säga.

Skulle det alltså finnas någon skillnad mellan resultat som finlandssvenska studerande i varierande tvåspråkiga miljöer presterade och resultat som sverigesvenska studerande i en enspråkig miljö åstadkom? Hade finlandssvenskarna en osäkrare språkkänsla än sverigesvenskarna? Av figur 12.5 framgår att så verkligen var fallet.

Bägge testen gav ett lika starkt signifikant resultat. Det generella intrycket blev alltså att de sverigesvenska studerandenas svenska överlag var starkare än finlandssvenskarnas. Då man analyserar resultaten av de enskilda testen noggrannare ser man dessutom att finlandssvenskarnas och sverigesvenskarnas resultat har fördelat sig olika i idiomtestet. Ca en fjärdedel av finlandssvenskarna fick här mycket låga poäng, medan standardavvikelsen för sverigesvenskarnas resultat visade på en större spridning. Sverigesvenskarna uppnådde alltså både goda och dåliga resultat, medan finlandssvenskarna hade en stor andel svaga prestationer. I lucktestet klarade sig sverigesvenskarna individuellt både bättre och sämre än finlandssvenskarna som i stället bildade en rätt så homogen grupp.

När informanterna och jämförelsepersonerna delades upp enligt kön (figurerna 12.6a och 12.6b) framkom vissa tänkvärda skillnader som också gällde de studerandes studieinriktningar.

I Finland presterade kvinnorna signifikant bättre än männen i idiomtestet, medan någon signifikant skillnad inte uppstod i fråga om lucktestet. I Sverige däremot var det männen som klarade både idiom- och lucktestet bäst. Det finländska resultatet kan förklaras med att det också fanns könsskillnader i bakgrunden i fråga om språkindexet; kvinnorna använde mera svenska än männen. Tolkningen kompliceras ändå av att den österbottniska informantgruppen dominerades av kvinnor (66,2 %) och att det var österbottningarna som generellt klarade testen bättre. Både miljö och kön spelade in här. Detta gällde också de sverigesvenska resultaten. De högsta poängen i bägge testen uppnåddes i Sverige av män som studerar historia, medan svenska kvinnor som studerar pedagogik i stället fick de lägsta poängen. I Finland blev skillnaderna mellan informanter med olika studieinriktningar mindre. Ekonomiestuderandena (i Helsingfors och i Vasa) visade sig prestera sämst i idiomtestet, medan det inte fanns någon skillnad över huvud taget mellan studieinriktningarna i lucktestet. Skillnaderna mellan olika utbildningar var alltså större i Sverige än i Finland.

Figur 12.6a. Testresultat för kvinnor och män i Finland.

Figur 12.6b. Testresultat för kvinnor och män i Sverige.

Vad som är orsak och vad som är verkan är med andra ord svårt att säga och inte heller nödvändigt att reda ut t.ex. i fråga om kön och studieinriktning. Däremot är det klart att skillnaden mellan resultaten i de två länderna var så pass stor att man kan hävda att många unga finlandssvenska informanter i sina respektive miljöer har haft svårt att utveckla en lika säker språkkänsla som de unga sverigesvenskarna. Det var endast de finlandssvenska informanter som använde bara svenska eller nästan bara svenska (språkindex 4,5–5) som klarade språktesten på samma nivå som sverigesvenskarna.

Hur uppfattade de finlandssvenska informanterna själva nivån på sin färdighet i svenska respektive finska? För att utreda detta ombads informanterna själva skatta sina färdigheter i respektive språk. Frågan om självskattad språkfärdighet hade fem svarsalternativ: (1) ingen färdighet, (2) svag färdighet, (3) medelgod färdighet, (4) nästan på modersmålsnivå och (5) modersmålsfärdighet. De svar som gavs hade säkert delvis samband med informanternas upplevelse av integration i respektive språkgrupp eller i bägge samt med betydelsen av svenska, respektive finska språket, för informanterna personligen. Till detta kom bedömningen av när, var och hur mycket språken användes. Informanterna hade ju också fått svara på frågor om sin egen språkanvändning.

Informanternas bedömning framgår av figur 12.7. Först kommenteras resultatet av den självskattade färdigheten i svenska, därefter i finska, och till slut ges en bild av den tvåspråkighet som informanterna företräder enligt sin egen bedömning (figur 12.8).

Figur 12.7. Informanternas självskattade färdighet i svenska och finska.

Helhetsbilden av samtliga informanters självskattning blir att färdigheten i svenska enligt de flesta bedömdes vara på modersmåls- eller modersmålsliknande nivå. Den självskattade färdigheten i finska står likaså på en hög nivå för ungefär hälften av informanterna, medan den andra hälften tycker att deras färdighet är medelgod eller svag.

De österbottniska respektive sydfinlandssvenska informanterna skattade som förväntat sina färdigheter olika. Bland de förra ansåg 93 procent att de hade modersmålsfärdighet i svenska, medan endast 58 procent av de senare skattade sin svenskfärdighet lika högt.

Informanterna var ju också uppdelade på enspråkiga och tvåspråkiga (se figur 12.4). Av dem som hade angett svenska som sitt enda modersmål uppskattade ändå bara 76 procent att deras färdighet låg på modersmålsnivå, medan 17 procent tyckte att den nästan nådde denna nivå. Kanske valde en del informanter att vara försiktiga i sin självskattning. Av de informanter som hade valt att kalla sig tvåspråkiga tyckte 55 procent att deras svenska låg på modersmålsnivå, 33 procent att den nästan nådde denna nivå och 12 procent att deras svenska var medelgod eller svag.

I fråga om den självskattade färdigheten i finska ansåg 24 procent av sydfinlandssvenskarna att deras finska låg på modersmålsnivå och 36 procent att den nästan låg på denna nivå; totalt 60 procent ansåg alltså att deras färdighet i finska var mycket stark. I Österbotten var läget ett annat. Endast 3 procent tyckte att de behärskade finska på modersmålsnivå och 24 procent att de nästan kom upp till denna nivå – totalt bara 27 procent. 30 procent bedömde att deras färdighet i finska var svag i jämförelse med 3 procent av informanterna i södra Finland.

Då man jämförde enspråkiga och tvåspråkiga informanters självskattning av sina färdigheter i finska var de senare som förväntat säkrare på sin färdighetsnivå. 48 procent uppskattade att deras finska låg på modersmålsnivå, 45 procent tyckte att den nästan gjorde det. Av de enspråkiga ansåg en tredjedel (33 %) att de behärskade finska som ett modersmål eller nästan som ett sådant. Resten sade sig ha medelgod (50 %) eller svag (17 %) färdighet i språket.

Som en sammanfattning av ovanstående resonemang illustrerar figur 12.8 hur informantgruppen som helhet har bedömt förhållandet mellan sina färdigheter i de två språken.³⁵ Det stora flertalet (70 %) ansåg att svenska var deras starkare språk, medan ett mindre antal (18 %) informanter ansåg sig vara lika bra på bägge språken och en liten grupp (12 %) tyckte att finska var det språk de behärskade bättre.

Slutligen ska här göras en jämförelse mellan informanternas egen bedömning av sin färdighet i svenska med resultaten av de två språktesten. Jämförelsen tyder på att informanterna har haft en nog så realistisk uppfattning om sin färdighetsnivå.

Figur 12.8. Informanternas uppfattning om förhållandet mellan deras färdigheter i svenska och finska.

Figur 12.9. Resultat i idiom- och lucktestet jämfört med informanternas egen skattning av sin färdighet i svenska.

Av figur 12.9 framgår att de som tycker sig ha modersmålsfärdighet i svenska också har uppnått de bästa resultaten i testen, medan de som har uppgett att de har en svagare färdighet i svenska har klarat sig sämre i testen. Sambandet är signifikant för bägge testen. Alla har givetvis inte varit lika säkra i sin självskattning, men tillräckligt många har varit det för att man ska kunna säga att de finlandssvenska ungdomarna har koll på sin svenska – och förmodligen också på sin finska – språkfärdighet.

12.7 Tvåspråkighetens plus och minus

De undersökningar som har nyttjats i detta kapitel har alla haft som syfte att undersöka tvåspråkighetens eventuella effekter på minoritetsspråket, svenska. Samtidigt har förstås en bild av färdigheten i majoritetsspråket, finska, tecknats. Utgångspunkten har varit att tvåspråkighet inte nödvändigtvis innebär att individens färdighet i två språk är helt i balans, utan snarare att det ena eller det andra språket brukar dominera.

Tvåspråkighet är inte något stabilt tillstånd som en individ uppnår och därefter bevarar eller som innebär att allt individen kan göra på ett språk också kan ske på det andra. Tvåspråkigheten är snarare individuellt utformad enligt vars och ens möjligheter och behov. Det finns inte ett sätt att vara tvåspråkig på, utan sätten är många.

Det är också viktigt att skilja på individens självbild som tvåspråkig språkbrukare och på den språkfärdighet som han eller hon de facto har i respektive språk. I de undersökningar som här har refererats har tyngdpunkten legat på individernas språkfärdighet i minoritetsspråket så som den kan bedömas med språkvetenskapliga metoder. Färdigheten i ett minoritetsspråk är känslig för variationer i användningen av språket. Färdigheten i ett majoritetsspråk står i jämförelse härmed på stadigare grund när den väl har inhämtats.

Den första undersökningen som refererades här utfördes i huvudstadsregionen i syfte att skildra tvåspråkigheten hos en grupp vuxna informanter med varierande språklig bakgrund och utbildningsnivå. Undersökningen kunde på tre olika sätt visa att många informanter behärskade sina två språk på ett balanserat sätt. Den visade emellertid också att vissa informanter inte nådde upp till modersmålskompetens på svenska. En del hade kanske aldrig behärskat svenska på en så pass hög nivå, medan andra i stället hade förlorat en tidigare starkare färdighet på grund av brist på användning. Variationen mellan enskilda informanter och informantgrupper var alltså tydlig, och förekomst av språkförlust i fråga om svenskan kunde beläggas.

Resultatet av undersökningen i huvudstadsregionen kan inte generaliseras till att gälla alla tvåspråkiga miljöer som finns i det vi kallar Svenskfinland. Man kan ändå säga att i miljöer där majoritetsspråket är klart dominerande drabbas minoritetsspråket förr eller senare. Byte till majoritetsspråket kan förekomma mellan generationerna, eventuellt efter någon eller några tvåspråkiga generationer. Någon press i denna riktning behöver inte förekomma från något håll, och språkklimatet behöver inte heller vara inflammerat. Det handlar snarare om så småningom förändrade språkvanor och givetvis om en tät och kontinuerlig kontakt mellan språkgrupperna. Under språkbytesprocessens gång, medan den ännu inte är helt avslutad, syns spår av obalansen också i enskilda individers språkbehärskning. Det mindre använda språket rostar, styvnar, får luckor, läggs i träda för att i något skede gå helt förlorat.

Den följande undersökningen avsåg en snävare ålderskategori, nämligen unga vuxna med samma utbildningsbakgrund (studentexamen), men den hade en bredare geografisk spridning genom att informanterna fanns i tre olika regioner i Svenskfinland. Informanterna representerade två sydfinlandssvenska miljöer och en österbottnisk, och deras testprestationer jämfördes dessutom med matchande sverigesvenskars. De två test de genomförde fokuserade bägge på informanternas språkkänsla, eller annorlunda uttryckt, på deras språköra när det gällde svenska. Sydfinlandssvenskarnas resultat jämfördes med österbottningarnas, enspråkigas med tvåspråkigas och alla finlandssvenska resultat ställdes mot samtliga sverigesvenska resultat.

Språkkänslan tillkommer och tillväxer när språket används i ett flertal och så småningom alltmer krävande sammanhang. Saknas sammanhangen och den träning de ger blir resultatet ett språk som sätts i gungning när språkbrukaren behöver använda språket till annat än vardagligt samspråk. Undersökningen visade att förstaårsstuderande i Finland vid inledningen av sina studier kan ha större svårigheter med språket än motsvarande studerande i Sverige. Miljön spelar roll. Ju mer svenskdominerad den är, desto säkrare blir den språkkänsla som utvecklas. Endast de finlandssvenska informanter som i stort sett endast använde svenska kom upp till resultat som var jämförbara med sverigesvenskarnas.

Av bägge undersökningarna kan man dra följande slutsats: för att kunna bli i någon mening tvåspråkig behöver man tillfälle att möta bägge språken. För att förbli tvåspråkig måste man ha en chans att upprätthålla de färdigheter man har skaffat sig. Ingen kompetens utan funktion och ingen funktion utan kompetens – det visar de undersökningar som refereras här. Det är i individernas vardag som tvåspråkigheten kan utvecklas om förutsättningarna är de rätta. Och det är samhällets ansvar att skapa dessa förutsättningar. Att det finns sammanhang i Finland där tvåspråkigheten kan utvecklas mycket väl är tydligt, men helt självklart är det ändå inte. Tvåspråkigheten behöver vara ett medvetet mål och aktiva insatser behöver göras av flera parter.

Det tycks vara lättare att förlora ett språk än att tillägna sig det. I det förra fallet räcker det med passivitet – man låter bli att använda språket. I det senare krävs aktivitet – man är mån om att använda språket. Vill man bevara ett språk som står svagare i en tvåspråkig miljö måste man alltså vara medveten om vad det är som bygger upp och vad det är som river ned möjligheterna för en individ att bli och förbli tvåspråkig. Ett tvåspråkigt samhälle får gärna vara gränslöst, och individerna må språka fritt på valbart språk, om det samtidigt finns rum och roller som tydligt tillkommer de olika språken. Något annat sätt att garantera en något så när balanserad användning av och därmed färdighet i språken i miljön finns inte.

Litteratur

Ferguson, Charles. A. 1971: Diglossia. I: A.S. Dil (ed.), Language Structure and Language Use. California: Stanford University Press. S. 1–27.

Finnäs, Fjalar 2013: Finlandssvenskarna 2012. En statistisk rapport. Helsingfors: Svenska Finlands folkting.

Fishman, Joshua 1970: Sociolinguistics. A brief introduction. Massachusetts: Rowley.

Fishman, Joshua 1972: Language Maintenance and Language Shift as a Field of Inquiry. Revisited. I: Language in Sociocultural Change. California: Stanford University Press. S. 76–133.

Helsingfors två språk. Rapport 1. 1980. Meddelanden från Institutionen för nordiska språk och nordisk litteratur vid Helsingfors universitet. B:4.

Hyltenstam, Kenneth & Christopher Stroud 1990: Språkbyte och språkbevarande i ett internationellt perspektiv med särskilt beaktande av situationen för samiskan i Sverige. Statens offentliga utredningar 1990:84. Stockholm.

Leinonen, Therese & Marika Tandefelt 2000: Svenskan i Finland – ett språk i kläm? Svenska handelshögskolans forskningsrapporter 50. Helsingfors.

Leinonen Therese & Marika Tandefelt 2007: Evidence of language loss in progress? Mother tongue proficiency among students in Finland and Sweden. The Swedish-speaking Finns. International Journal of the Sociology of Language 187/188, eds. Joshua Fishman et al. Berlin: Walter de Gruyters. S. 185–203.

Laurén, Christer 2006: Tidig inlärning av flera språk. Teori och praktik. Vaasan yliopiston julkaisuja. Tutkimuksia 274. Språkvetenskap 45. Vasa.

Nyholm, Leif 1984: Svenskt stadsmål i Helsingfors. Meddelanden från Institutionen för nordiska språk och nordisk litteratur vid Helsingfors universitet B:8.

Robinson, W. Peter 1979: Speech markers and social class. I: K. R. Scherer & Howard Giles (eds.), Social Markers in Speech. Cambridge: Cambridge University Press. S. 211–250.

Skutnabb-Kangas, Tove 1981: Tvåspråkighet. Lund: Liber Läromedel.

Sundman, Marketta 1998: Barnet, skolan och tvåspråkigheten. Helsingfors: Yliopistopaino.

Svensk språkstatistik. http://www.nafram.se/Svensksprakstatistik.htm (hämtad 9.8.2012)

Tandefelt, Marika 1988: Mellan två språk. En fallstudie om språkbevarande och språkbyte i Finland. Acta Universitatis Upsaliensis. Studia Multiethnica Upsaliensia 3. Uppsala universitet.

Tandefelt, Marika 1990: Låna mig ditt öra. I: Ingrid Almqvist et al. (red.), Från Pohjolas pörten till kognitiv kontakt. Vänskrift till Erling Wande den 9 maj 1990. Stockholm Studies in Finnish Language and Literature 6. Stockholm: Finska institutionen. S. 230–244.

Tandefelt, Marika 1996a: På vinst och förlust. Om tvåspråkighet och språkförlust i Helsingforsregionen. Svenska handelshögskolans forskningsrapporter 35. Helsingfors.

Tandefelt, Marika 1996b: De ha blivi mycke nog svårare att tala svenska. I: Samspel och variation. Språkliga studier tillägnade Bengt Nordberg på 60-årsdagen. Uppsala: Uppsala universitet. Även i: Språk & Stil. Tidskrift för svensk språkforskning 1996:6, utg. Lennart Elmevik, Bengt Nordberg & Mats Thelander. Uppsala. S. 185–197.

Tandefelt, Marika 2001: Finländsk tvåspråkighet. Forskningsrapporter från Svenska handelshögskolan 53. Helsingfors.

Teleman Ulf 1984: Språkrätt. Om skolans språknormer och samhällets. Malmö: Liber Läromedel.

Noter

1.Fishman 1970; Hyltenstam & Stroud 1990. För språkstatistiska uppgifter gällande Finland, se kapitel 11 i denna volym och Finnäs 2013. I motsats till i Finland registreras inte invånarnas modersmål i Sverige så endast uppskattningar av antalet talare kan göras. Källa för siffrorna här är uppgifter framtagna av professor Mikael Parkvall och publicerade på webbplatsen NåFram (2012).

2.Termerna majoritet och minoritet syftar inte endast på numerära förhållanden, utan kan också användas för att beskriva ett dominansförhållande. En grupp som till sin numerär är mindre än en annan kan t.ex. ändå ha mera politisk makt eller högre status och därigenom de facto befinna sig i majoritetsposition, se Hyltenstam & Stroud 1990 s. 23 f.

3.Detta avsnitt bygger på Tandefelt 2001.

4.Se genomgång i t.ex. Skutnabb-Kangas 1981, Hyltenstam & Stroud 1990 s. 54 f, Sundman 1998 s. 38 ff.

5.Se Liebkind & Henning-Lindblom i kapitel 10 i denna volym.

6.Fundamentalt viktigt är det förstås också att bägge föräldrarnas modersmål kommer till aktiv användning i hemmet. Familjen måste vara tvåspråkig i verkligheten, inte enbart i teorin. Tvåspråkiga familjer behandlas av Finnäs i kapitel 11 i denna volym.

7.En systematisk uppdelning av språken i samhället på olika domäner kallas diglossi. Detta innebär att vissa domäner är helt förbehållna ett visst språk och att inga individuella språkval inom dem är möjliga. Se Ferguson 1971 s. 16 och Fishman 1972 s. 114.

8.Också detta tema behandlas av Finnäs i kapitel 11 i denna volym.

9.Med språkbad avses ett barndaghem (i Sverige förskola) eller en skola där barn med majoritetsspråket som modersmål undervisas på minoritetsspråket, se t.ex. Laurén 2006.

10.I Finland registreras det modersmål som invånarna själva uppger för myndigheterna. Valet är fritt, dvs. färdighetsnivån i språket, hemspråksförhållanden eller skolspråk efterfrågas inte. En individs officiella modersmål är alltså inte nödvändigtvis det språk som han eller hon behärskar bäst eller använder mest. Det är dessutom möjligt att när som helst byta modersmål. Finnäs beskrivning (i kapitel 11) av förändringar i landets språkförhållanden bygger på nationellt täckande språkstatistiska data.

11.Undersökningen av tvåspråkighet och språkförlust i Helsingforsregionen gjordes kring 1990 och är avrapporterad i Tandefelt 1996a. Det inspelade materialet är arkiverat på Svenska litteratursällskapets språkarkiv. Undersökningen av tvåspråkiga språkbrukares sviktande språkkänsla gjordes kring 2000 och är avrapporterad i Leinonen & Tandefelt 2000 och 2007. Materialet finns på Svenska handelshögskolan.

12.Studier som Helsingfors två språk 1980, Nyholm 1984 och Tandefelt 1988 har visat att tvåspråkigheten, eller snarare färdigheten i svenska språket, varierar som en följd av individers utbildning och hemspråk. Tilläggas kan att enspråkighet på svenska i denna miljö egentligen inte är tänkbar alls om det inte är fråga om mycket unga eller gamla personer.

13.De 33 informanterna delades upp i jämna grupper utgående från olika typer av språkbakgrund och utbildningsnivå samt i fråga om ålder och kön. Med en tvåspråkig familj avses här helt enkelt att föräldrarna representerar olika modersmål, medan föräldrarna i en svenskspråkig familj har samma modersmål. Noteras bör att bägge språken inte behöver ha använts lika aktivt i ett tvåspråkigt hem, vare sig i informanternas barndom eller i deras vuxenliv. I hur hög grad bägge språken har använts, av vem, med vem och när, framgår av intervjuerna. Mera om detta i Tandefelt 1996a.

14.För en detaljerad presentation av undersökningens uppläggning, material och metoder, se Tandefelt 1996a.

15.Mätningen gällde förekomsten av talspråkliga, dvs. informella, lokala eller familjära, verb som informanterna med all sannolikhet har plockat upp i ett vardagligt umgänge på svenska och finska. Några svenska, dvs. finlandssvenska, exempel är paja ’smeka’, stritta ’stänka’, ryxta ’rapa’.

16.Mätningen gällde mängden pauser.

17.Det skriftliga testet var ett s.k. cloze test.

18.Notera ändå att informanterna i undersökningen inte har gått i grundskolan som infördes fr.o.m. 1970, utan de har gått i folkskola, med eller utan frivilliga påbyggnadsklasser om de inte har gått vidare till läroverk och gymnasium. De som enbart har gått i folkskola har alltså inte nödvändigtvis läst det andra inhemska språket vid sidan av sitt modersmål i skolan. De som har gått igenom alla skolstadier och tagit studentexamen har genomgått ett skriftligt prov i såväl modersmålet som det andra inhemska språket.

19.Tandefelt 1990.

20.Robinson 1979 s. 233.

21.Om språk, etnicitet och identitet, se Liebkind & Henning-Lindblom i kapitel 10 i denna volym.

22.Språkbyten mellan svenska och finska på makroplanet syns i den officiella språkstatistiken. En språkbytesprocess kan också studeras på nära håll (på mikroplanet) som en fråga om språkval i olika domäner mellan olika generationer i en bestämd miljö, se Tandefelt 1988.

23.Se Tandefelt 1996b.

24.De språkliga nivåerna är: ord- och frasförrådet, ordföljden, ordböjningen och uttalet. Till dessa kan ytterligare läggas en pragmatisk nivå, dvs. förmågan att agera ändamålsenligt och i enlighet med talgemenskapens normer.

25.En alternativ term till språkförlorare är semitalare.

26.Ett sådant ”rum” är den finlandssvenska skolan som kommer att behandlas av Slotte-Lüttge och Forsman i volym II:2.

27.För en redogörelse i detalj, se Tandefelt 1996a s. 205.

28.Undersökningen presenteras i sin helhet i Leinonen & Tandefelt 2000. Se även Leinonen & Tandefelt 2007. Leinonen stod för den empiriska delen av undersökningen. Det är hon som har samlat in materialet, genomfört den statistiska analysen och tolkat resultaten.

29.Om språkkänsla, se t.ex. Teleman 1984.

30.Som språkbrukare vet vi t.ex. att människor ”sätter bo” och ”bygger hus” samt att råttor ”bygger bo” men inte ”bosätter sig”. När vi tillägnar oss språket lär vi oss inte bara ord utan också hur de brukar kombineras. En del s.k. kollokationer är öppna, dvs. de möjliggör variation. Andra är slutna, dvs. de ingående delarna kan inte flyttas om och frasen kan inte byggas ut med bestämningar. Idiom kallas fasta fraser som är metaforiserade, dvs. man kan inte gissa sig till deras innebörd utgående från de enskilda ordens betydelse. Idiom lär man sig att förstå och använda som helheter. Se Leinonen & Tandefelt 2000 s. 14 f, 43 f.

31.Sammanlagt 181 finlandssvenska och 129 sverigesvenska informanter deltog i undersökningen och gjorde två test.

32.Samma typ av test användes också i den undersökning som presenteras i avsnitt 12.3.

33.Då materialet genomgicks uteslöts personer med finska eller något annat språk som modersmål. Tvåspråkiga personer med finsk skolgång gallrades också bort. Sverigesvenskar som hade uppgett ett annat modersmål än svenska i bakgrundsformuläret uteslöts även.

34.Figurerna i detta avsnitt (12.6) är konstruerade för detta ändamål av Therese Leinonen. Hon har också haft vänligheten att läsa och kommentera manus i ett tidigt skede. I figuren står tre asterisker *** för signifikansnivå 0,01, två ** för nivå 0,05 och ns för non-signifikant. Medelvärden och variansanalyser för bägge testen finns som bilagor i rapporten Leinonen & Tandefelt 2000. Påpekas bör att könsfördelningen mellan regionerna är litet sned.

35.Informanterna delades utgående från sina svar in i tre grupper: bättre på svenska, lika bra på bägge språken och bättre på finska.